ОКРЕМА ДУМКА 
судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Карпенко С. О.
19 червня 2024 року
м. Київ
на постанову Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 752/11445/22 (провадження № 61-3979св23)
за позовом  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Київського міського центру зайнятості про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2022 року, постановлену суддею Машкевич К. В., та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 
2023 року, прийняту колегією у складі суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В.
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Київського міського центру зайнятості про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року, позовну заяву визнано неподаною та повернено позивачу.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позивач звернувся до суду з позовом через 
систему «Електронний суд», а саме в електронній формі, тому йому необхідно надати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншому учаснику справи копій поданих до суду документів.
26 вересня 2022 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, згідно з якою недоліки позивач не усунув, а саме в порушення вимог 
статті 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказу надсилання листом з описом вкладення копій поданих до суду документів іншому учаснику справи не надав.
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року, в якій просить їх скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.
Касаційну скаргу мотивував неправильним застосування судами попередніх інстанцій норм права, а саме статей 3, 55 Конституції України та статей 43, 
177 ЦПК України, застосування цих норм без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 420/12942/21 (провадження № К/9901/38515/21), від 29 вересня 2022 року 
у справі № 160/24302/21 (провадження № К/990/13039/22).
Зазначає, що норма щодо зобов`язання учасника справи надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів нівелює сенс використання підсистеми «Електронний суд», перевага якої полягає у відсутності необхідності виготовляти багато копій документів на папері. Зважаючи на функціонал вказаної підсистеми, виконати обов`язок надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів технічно неможливо, оскільки процесуальний документ, який подається до суду (наприклад, позовна заява, відзив, клопотання тощо), створений у самій системі та за її допомогою надсилається до суду, а у паперовій формі його взагалі немає. Отже до надсилання документа за допомогою підсистеми «Електронний суд» відправити його копію звичайною поштою неможливо, оскільки самого документа у паперовому вигляді та його копій не існує.
Відповідачем у цій справі є держава Україна в особі Київського міського центру зайнятості, який належить до суб`єктів, визначених статтею 14 ЦПК України, тому Київський міський центр зайнятості як державний орган зобов`язаний мати зареєстрований «Електронний кабінет».
Заявник вважає, що, з огляду на відсутність у відповідача «Електронного кабінету» у підсистемі «Електронний суд» (хоча він і зобов`язаний був його зареєструвати), має бути застосована стаття 190 ЦПК України щодо обов`язкового надсилання відповідачеві саме судом першої інстанції копій позовної заяви з доданими до неї документів (одночасно з надсиланням копії ухвали про відкриття провадження).
Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова касаційного суду мотивована тим, що у цій справі відповідачем є держава в особі Київського міського центру зайнятості, який належить до суб`єктів, визначених частиною шостою статті 14 ЦПК України, та повинен мати зареєстрований «Електронний кабінет». Отже ОСОБА_1 , який звернувся до суду через  систему «Електронний суд», очікував, що Київський міський центр зайнятості мав отримати позовну заяву і додані до неї документи в «Електронному кабінеті» через підсистему «Електронний суд» в автоматичному режимі.
У вказаній постанові колегія суддів касаційного суду зазначила, що підтверджений належними доказами намір суб`єкта приватного права дотриматися вимог процесуального закону разом зі встановленими фактами невиконання суб`єктом владних повноважень імперативних вимог статті 14 ЦПК України (зареєструвати офіційну електронну адресу в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі), а також низка процесуальних гарантій для всіх учасників справи, зокрема, знати та користуватися всіма процесуальними правами під час розгляду справи в суді першої інстанції, не можуть бути підставою для повернення позовної заяви у цій справі.
Приймаючи постанову від 19 червня 2024 року, Верховний Суд зазначив, що ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom, заява № 8225/78), 
пункт 96 рішення у справі «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France, заява № 29731 /96).
У справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and оthers v. Spain, заяви №№ 38366/97, 38688/97, 40777/98, 40843/98, 41015/98, 41400/98, 41446/98, 41484/98, 41487/98 and 41509/98, пункт 51) та у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada. Cavanilles v. Spain, заява № 28090/95, пункт 45) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 
статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункт 52) ЄСПЛ зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. the Italy № 36813/97, пункти 190 та 191).
Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі Valkova v. Bulgaria (заява № 48149/09, пункт 19), суду доводиться з`ясовувати, чи було процедурне обмеження щодо доступу до суду, застосоване судом у національному остаточному рішенні, чітким, доступним та передбачуваним у значенні практики Суду, чи переслідувало воно законну мету та чи було пропорційним з цією метою (див. рішення у справі «Lupas and others v. Romania», заяви № 1434/02, 35370/02 та 1385/03, пункт 67).
Порушенням права на доступ до суду є обставини, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя і утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., рішення у справах «Карт 
проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [ВП], № 8917/05, п. 79; «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece), № 36998/02, п. 24; «Есім проти Туреччини»(Esim v. Turkey), № 59601/09, пункт 21). 
Колегія суддів Верховного Суду зазначила, що, вирішуючи питання про повернення позовної заяви, суди в оцінці спірних правовідносин повинні були взяти до уваги системне тлумачення як норм ЦПК України, так і Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - Положення про ЄСІТС), затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21.
З огляду на практику ЄСПЛ та неоднозначне тлумачення приписів статей 14, 43, 177 ЦПК України щодо обов`язку особи додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів та можливості особи, яка зареєструвала офіційну електронну адресу в ЄСІТС, подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС, Верховний Суд керувався з найбільш сприятливого для особи тлумачення закону і зазначив, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Проте з вказаними висновками колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Порядок звернення до суду, а також здійснення судового провадження у справі регламентовано відповідним процесуальним законом - ЦПК України, відповідно до частини першої статті 4 якого кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 175 ЦПК України встановлено вимоги до форми і змісту позовної заяви. Відповідно до частини першої статті 177 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання позову, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
Частинами першою та другою статті 185 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Таким чином, положеннями статті 185 ЦПК України законодавець передбачив механізм залишення позовної заяви без руху для забезпечення заявнику можливості у встановлений судом строк усунути недоліки позовної заяви, що забезпечить можливість вважати її такою, що подана у день її первинного подання, та прийняття її судом до розгляду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Враховуючи зазначені положення, Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 12 вересня 2022 року залишив без руху позовну заяву 
ОСОБА_1 та надав позивачу строк для усунення її недоліків - для надання доказу надсилання листом з описом вкладення іншому учаснику справи копій поданих до суду документів, вказавши на невиконання позивачем вимог частини першої статті 177 ЦПК України.
На виконання вказаної ухвали суду першої інстанції ОСОБА_1 надав до суду заяву, в якій зазначив про відсутність у нього обов`язку надавати доказ надсилання листом з описом вкладення іншому учаснику справи копій поданих до суду документів. Зазначений доказ позивач суду першої інстанції не надав.
Отже позивач недолік позовної заяви, зазначений в ухвалі суду 
від 12 вересня 2022 року про залишення позовної заяви без руху, не усунув, не надав доказ надсилання листом з описом вкладення іншому учаснику справи копій поданих до суду документів, у зв`язку з чим суд першої інстанції визнав неподаною його позовну заяву та повернув її.
Вказані висновки суду першої інстанції є правильними з огляду на таке.
Аналіз положень статей 177, 185 ЦПК України дозволяє дійти висновку про те, що позовна заява не приймається до розгляду у випадку невиконання заявником вимог статті 177 ЦПК України, зокрема щодо необхідності подання доказу надсилання листом з описом вкладення іншому учаснику справи копій поданих до суду документів.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою через 
підсистему «Електронний суд».
Згідно з частиною сьомою статті 43 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання позовної заяви, у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
Відповідно до пункту 29 Положення про ЄСІТС у разі подання до суду документів в електронній формі учасник зобов`язаний у випадках, визначених процесуальним законодавством, надати доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. У випадку, коли інший учасник справи відповідно до внесених ідентифікаційних даних про нього має зареєстрований Електронний кабінет, функціонал Електронного суду в автоматичному режимі надає суду та учаснику справи доказ надсилання до Електронних кабінетів інших учасників справи поданих до суду документів. В іншому випадку засобами Електронного суду користувача інформують про відсутність в іншого учасника справи зареєстрованого Електронного кабінету.
Однак ОСОБА_1 до суду першої інстанції не надав доказ надсилання відповідачу копій поданих до суду документів з використанням ЄСІТС, а саме підсистеми «Електронний суд», що дозволяло б суду переконатися у дійсності такого надсилання, а також перевірити, які саме документи було надіслано цій стороні та встановити факт отримання нею такого направлення.
При застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.
Наведена у частині першій статті 177 ЦПК України вимога щодо надання доказу надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів, в першу чергу, покликана необхідністю забезпечення додержання принципів рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін, а також надання рівної можливості з іншими особами представити свою позицію перед судом.
Додержання принципу процесуальної рівності сторін, закріпленого 
статтею 6 Конвенції, полягає, серед іншого, й в належному інформуванні сторін про провадження у їхніх справах.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду від 28 квітня 2022 року 
у справі № 420/12942/21 (провадження № К/9901/38515/21) та від 29 вересня 
2022 року у справі № 160/24302/21 (провадження № К/990/13039/22), оскільки у вказаних справах Верховний Суд здійснив тлумачення статті 161 КАС України у відповідній редакції Кодексу та зазначив: аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що в разі подання до суду документів в електронній формі, обов`язок надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів виникає лише у суб`єкта владних повноважень. У справі, яка переглядається, вимога щодо надання доказу надсилання іншому учаснику справи копій поданих до суду документів встановлена частиною першою статті 177 ЦПК України для позивача незалежно від його статусу.
Щодо відсутності підстав вважати ОСОБА_1 звільненим від виконання вимог частини першої статті 177 ЦПК України у зв`язку з поданням до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі
Відповідно до частини шостої статті 14 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання позовної заяви, адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в ЄСІТС в добровільному порядку.
Згідно з частиною шостою статті 14 ЦПК України в редакції Закону 
України № 3200-IX від 29 червня 2023 року, який набрав чинності 21 липня 
2023 року і введений в дію 18 жовтня 2023 року, адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в ЄСІТС або в її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Отже на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали у Київського міського центру зайнятості був відсутній обов`язок щодо реєстрації електронного кабінету в ЄСІТС, оскільки процесуальне законодавство встановило, зокрема для державних органів, обов`язок виключно щодо реєстрації офіційної електронної адреси у вказаній системі.
Положення про ЄСІТС розрізняє такі поняття як «Електронний кабінет» і «офіційна електронна адреса».
Так, згідно з Положенням про ЄСІТС, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 12 жовтня 2023 року № 977/0/15-23:
- офіційна електронна адреса - це сервіс Електронного кабінету ЄСІТС. Адреса електронної пошти, що використовується при реєстрації Електронного кабінету, не може бути зареєстрована в доменній зоні, використання якої заборонено законодавством України (аналогічне визначення містить Положення про ЄСІТС, затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року 
№ 1845/0/15-21);
- Електронний кабінет - персональний кабінет (вебсервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) ЄСІТС, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів ЄСІТС або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу.
На момент пред`явлення позову ЦПК України не передбачав процесуальних наслідків за невиконання державними органами обов`язку з реєстрації офіційної електронної пошти або електронного кабінету.
Сам по собі обов`язок державного органу зареєструвати офіційну електронну адресу в ЄСІТС в обов`язковому порядку не звільняє позивача від обов`язку при зверненні з позовом виконати вимоги статті 177 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час пред`явлення позову, - додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі.
Такий висновок є логічним та підтверджується тим, що Законом України № 3200-IX від 29 червня 2023 року, який набрав чинності 21 липня 2023 року і введений в дію 18 жовтня 2023 року, внесено зміни до ЦПК України, а саме:
- встановлено обов`язок, зокрема для державних органів, зареєструвати електронний кабінет в ЄСІТС;
- доповнено частину сьому статті 43 ЦПК України третім абзацом, згідно з яким «Якщо інший учасник справи відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет, але не зареєстрував його, учасник справи, який подає документи до суду в електронній формі з використанням електронного кабінету, звільняється від обов`язку надсилання копій документів такому учаснику справи»;
- доповнено абзац другий частини першої статті 177 ЦПК України, (щодо обов`язку позивача у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет, додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів) словами «з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу».
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі (частина четверта статті 3 ЦПК України).
Приймаючи постанову від 19 червня 2024 року про скасування ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не врахувала, що ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання позову:
- не встановлював обов`язок Київського міського центру зайнятості зареєструвати Електронний кабінет в ЄСІТС;
- не передбачав наслідки невиконання такого обов`язку;
- не звільняв позивача від обов`язку додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду безпідставно вважала неоднозначним тлумачення приписів статей 14, 43, 177 ЦПК України щодо обов`язку особи додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів та можливості особи, яка зареєструвала офіційну електронну адресу в ЄСІТС, подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС, тому дійшла помилкового висновку про порушення судом першої інстанції вказаних норм процесуального права в редакції Кодексу, чинній на час подання позову.
Посилання у постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року 
на статтю 43 ЦПК України в редакції Закону від № 3200-IX від 29 червня 
2023 року свідчить про порушення положення статті 58 Конституції України та статті 3 ЦПК України, оскільки колегія суддів фактично застосувала ретроспективну (зворотну) дію закону - законодавчого акта, що встановлює обов`язок учасника судового процесу (Київського міського центру зайнятості) та наслідки його невиконання. Проте ЦПК України на час пред`явлення позову такого обов`язку і наслідків його невиконання не передбачав.
На моє переконання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував норми ЦПК України (статті 14, 43, 177, 185) саме в редакції Кодексу, чинній на час подання позову, та встановивши, що ОСОБА_1 у встановлений строк не усунув недолік, визначений ухвалою від 12 вересня 
2022 року, щодо необхідності додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншому учаснику справи копій поданих до суду документів, дійшов обґрунтованого висновку про визнання неподаною та повернення позовної заяви.
За результатами перегляду справи в касаційному порядку колегія суддів у складі Касаційного цивільного суду мала касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року - без змін.
Суддя                                                                                                                 С. О. Карпенко