ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 206/3355/19
провадження № 61-16087св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Олійник А. С., Петрова Є. В., 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Зайцевої С. А., Барильської А. П., Максюти Ж. І.
в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати незаконними та скасувати видані Регіональною філією «Придніпровська Залізниця» структурний підрозділ «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» наказ від 16 травня 2019 року № 212/ос про звільнення ОСОБА_1 з суміщуваної посади на одному підприємстві та наказ від 16 травня 2019 року № 198/ос про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 ;
- поновити її на роботі в Регіональній філії «Придніпровська Залізниця» структурний підрозділ «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» на посаді бригадира 5 розряду бази палива та за сумісництвом на посаді прийомоздавальника вантажу та багажу 2 розряду бази палива з 29 березня 2019 року;
- стягнути з Регіональної філії «Придніпровська Залізниця» структурний підрозділ «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на роботі, 200 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Вказувала, що звільнення відбулося в період її тимчасової непрацездатності, тому є незаконним. 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
25 серпня 2020 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено в задоволенні позову. 
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці 01 квітня 2020 року з 8 год. до 13 год. 50 хв. Суд відхилив посилання позивачки про її тимчасову непрацездатність у періоди з 01 квітня до 20 травня 2019 року, зазначивши, що протягом цього періоду позивачка відкривала 4 листки непрацездатності, однак жодного разу не надала їх оригінали роботодавцю, що є підставою для висновку про відсутність працівника на роботі без поважних причин. Суд виснував про правомірність звільнення позивачки на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки остання не надала роботодавцю обґрунтованих пояснень щодо причин відсутності її на робочому місці та листків непрацездатності.
25 лютого 2021 рокупостановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши, що відмова працівника надавати будь-які пояснення щодо відсутності на роботі та відмова надати листки непрацездатності свідчить про відсутність працівника на роботі без поважних причин, що є підставою для звільнення.
26 квітня 2023 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що 01 квітня 2019 року, тобто у день звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, остання була тимчасово непрацездатною, тому суди попередніх інстанцій зробили передчасний висновок про відсутність позивачки на роботі без поважних причин.
12 жовтня 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано незаконними та скасовано видані Регіональною філією «Придніпровська Залізниця» структурний підрозділ «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» наказ від 16 травня 2019 року № 212/ос про звільнення ОСОБА_1 з суміщеної посади на одному підприємстві та наказ від 16 травня 2019 року № 198/ос про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Регіональній філії «Придніпровська Залізниця» структурний підрозділ «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» на посаді бригадира 5 розряду бази палива та за сумісництвом на посаді прийомоздавальника вантажу та багажу 2 розряду бази палива з 29 березня 2019 року.
Стягнуто з Регіональної філії «Придніпровська Залізниця» структурний підрозділ «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 561 356,64 грн; 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; витрати за проведення експертизи у розмірі 393,90 грн; витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав доведеними підстави для звільнення позивачки за прогул без поважних причин у зв`язку з ненаданням роботодавцю оригіналів листів непрацездатності, оскільки для вирішення питання про законність звільнення з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України необхідно з`ясувати поважність причин відсутності працівника на роботі. Враховуючи, що 01 квітня 2019 року, тобто у день звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, остання була тимчасово непрацездатною, наявні правові підстави для поновлення незаконно звільненого працівника на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
08 листопада 2023 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року, рішення Самарського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2020 року залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах:
- Верховного Суду від 17 липня 2019 року в справі № 804/2489/17, про те, що залишення місця несення служби внаслідок поганого самопочуття не спростовує факт порушення позивачем Інструкції щодо обов`язкового отримання дозволу чергового, а так само факт порушення ним службової дисципліни; з пояснень лікаря позивач прибув до лікарні через понад три години з моменту залишення місця несення служби, однак, пояснень щодо свого місця перебування у вказаний період не надав;
- Верховного Суду від 05 липня 2021 року у справі № 344/6789/20, про те, що виклик після 13 год. лікаря до матері позивача, яка не потребувала постійного стороннього догляду, через погіршення перебігу хронічного захворювання (гіпертонічного кризу, який проявляється раптовим значним підвищенням артеріального тиску), не є достатнім доказом на підтвердження поважності причини відсутності працівника на роботі з 08 год. ранку;
- Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20, від 14 серпня 2023 року у справі № 209/1046/21, від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19, про те, що реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності;
- Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, про те, що у разі порушення гарантії щодо неможливості звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки);
- Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 210/5233/17, про те, що сам факт звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не є достатньою підставою для поновлення його на роботі.
Вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України при обставинах, коли листки непрацездатності працівником не надавались, а тому поважність причини відсутності на робочому місці належним чином не підтверджена на час звільнення.
Доводи інших учасників справи
У квітні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив, у якому вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила стягнути з відповідача витрати на оплату юридичних послуг в розмірі 15 000,00 грн.
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення передбачені статтею 183 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік, вказаний у цій статті, та інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 395 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
За приписами частини другої статті 174 ЦПК України відзив є заявою по суті справи.
У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
ОСОБА_1 не надала доказів надсилання копії відзиву іншим учасникам справи, тому поданий відзив на касаційну скаргу належить повернути заявнику без розгляду. 
У зв`язку з цим не розглядається і клопотання позивачки простягнення з відповідача витрат на оплату юридичних послуг, оскільки ненаправлення відповідачу розрахунку і обґрунтування зазначених витрат порушує принцип змагальності, закріплений у частині п`ятій, шостій статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
29 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її із Самарського районного суду міста Дніпропетровська. 
У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
10 квітня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 грудня 2010 року ОСОБА_1 прийнята прийомоздавальником вантажу та багажу другого розряду бази палива структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» на підставі наказу начальника депо від 21 грудня 2010 року № 586/ос.
23 квітня 2014 року відокремленим структурним підрозділом «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» затверджено правила внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців, відповідно до яких час початку і закінчення роботи та перерви для відпочинку і харчування встановлюється наступні графіки:
- щоденний (по 8 год.) початок роботи з 8 год. (перерва 12 год. до 12 год. 45 хв.), закінчення роботи о 16 год. 45 хв.;
- цілодобовий (4 зміни) початок роботи 8 до 20 год. (перерва з 12 год. до 12 год. 45 хв.), закінчення роботи 20 до 8 год.;
- графік роботи по 2 дні - початок роботи з 7 год. 30 хв. (перерва з 12 год. до 12 год. 45 хв.), закінчення роботи о19 год. 30 хв.
09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 переведено на посаду бригадира підприємства залізничного транспорту та метрополітенів п`ятого розряду бази палива залізничного транспорту згідно з наказом № 387/ос (т. 1, а. с. 5). 
Із 17 квітня 2019 року наказом начальника депо від 16 квітня 2019 року № 164/ос ОСОБА_1 звільнено за згодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України). У подальшому таке звільнення визнано недійсним, про що свідчить відповідна відмітка в трудовій книжці позивачки (т. 1, а. с. 5 зворот).
Із 29 березня 2019 року ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України наказами від 16 травня 2019 № 198/ос та № 212/ос від 21 травня 2019 року (т. 1, а. с. 6, 7).
01 квітня 2019 року в.о. начальника бази палива ОСОБА_3 склав рапорт на ім`я начальника локомотивного депо ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 відсутня на робочому місці 01 квітня 2019 року з 8 год. до 13 год. 50 хв. (т. 1, а. с. 82).
01 квітня 2019 року в.о. начальника бази палива ОСОБА_3 , старший інспектор з кадрів Новак С. І. та інженер Власюк О. О. склали акт про те, що 01 квітня 2019 року при перевірці дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку працівниками депо виявлено, що бригадир підприємства залізничного транспорту бази палива ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці з 8 год. до 13 год. 50 хв. (т. 1, а. с. 120).
ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною: з 01 до 05 квітня 2019 року (листок непрацездатності серії АДС № 058480); з 08 до 17 квітня 2019 року (листок непрацездатності серії АДС № 615878); з 18 квітня до 10 травня 2019 року (листок непрацездатності серії АДЧ № 568733); з 11 до 20 травня 2019 року (листок непрацездатності серії АДС № 122362) (т. 1, а. с. 15, 16).
Згідно з актами від 11 та 24 квітня, 14 травня 2019 року, складеними працівниками структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол», працівники відповідача відвідували місце проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), однак двері будинку їм не відчинили (т. 1, а. с. 83, 85, 90).
19 квітня та 06 травня 2019 року структурним підрозділом «Локомотивним депо Нижньодніпровськ-Вузол» на адресу ОСОБА_1 направлялися листи, в яких останню просили повідомити про причини відсутності її на роботі та з`явитися до відділу кадрів для вирішення питання її подальшої роботи (т. 1, а. с. 119, 121).
15 травня 2019 року протоколом № 41а спеціального засідання адміністрації і профкому Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України Дорожньої профспілкової організації профспілка надала згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин 01 квітня 2019 року .
Із акта від 21 травня 2019 року, складеного працівниками структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» о 13 год. 10 хв., вбачається, що бригадир ОСОБА_1 відмовилася надати пояснення про причини відсутності на роботі з 01 квітня 2019 року. Також ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення з цим актом та його підписання (т. 1, а. с. 93).
Листом Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 06 червня 2019 року № П-546-11/04 підтверджено, що керівник структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» 02 квітня 2019 року звертався до КНП «ДЦПМСД № 10» з відповідним запитом і підприємство листом від 03 квітня 2019 року № 4/99 повідомило про відкриття ОСОБА_1 лікарняного листка 01 квітня 2019 року о 14 год.
Згідно з актом від 05 серпня 2019 року, складеним працівниками структурного підрозділу «Локомативне депо Нижньодніпровськ-Вузол», о 14 год. 52 хв., ОСОБА_1 показала відділу кадрів 4 листки непрацездатності, але здати їх на підприємство для обліку і нарахування виплат відмовилась (т. 1, а. с. 94).
07 серпня 2019 року АТ «Українська залізниця» надіслало ОСОБА_1 листа № НОК-18/1113, в якому запропонувало надати оригінали листків непрацездатності, з`явитися в депо і приступити до роботи на посаді бригадира бази палива (т. 1, а. с. 179).
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування моральної шкоди тощо.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Верховний Суд в постановах від 28 лютого 2024 року в справі № 758/5941/21, від 10 січня 2024 року в справі № 522/142/20, від 25 січня 2023 року в справі № 734/2607/20 та інших виснував, що прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що підставою для звільнення ОСОБА_1 була її відсутність на робочому місці 01 квітня 2019 року з 8 год. до 13 год. 55 хв.
Водночас датою звільнення позивачки у наказі про звільнення вказано 29 березня 2019 року.
Зі змісту листка непрацездатності серії АДС № 258480, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» Дніпровської міської ради (далі - КНП «ДЦПМСД № 10»), вбачається, що з 01 до 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною.
Матеріали справи містять докази звернення позивача у день відсутності її на роботі 01 квітня 2019 року за медичною допомогою та відкриття їй листка непрацездатності, і такі обставини відповідачем не спростовано.
Крім того, суд не врахував, що на час видачі оспорюваних наказів відповідач був обізнаний про відкриття ОСОБА_1 листка непрацездатності.
Листом Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 06 червня 2019 року № П-546-11/04 підтверджено, що керівник структурного підрозділу «Локомотивне депо Нижньодніпровськ-Вузол» 02 квітня 2019 року звертався до КНП «ДЦПМСД № 10» з відповідним запитом і підприємство листом від 03 квітня 2019 року № 4/99 повідомило про відкриття ОСОБА_1 лікарняного листка 01 квітня 2019 року о 14 год.
У постановах від 06 серпня 2020 року у справі № 401/2404/17 (провадження № 61-17126св19), від 04 листопада 2022 року у справі № 308/8429/19-ц (провадження № 61-7892св22) Верховний Суд зазначив, що неповідомлення працівником роботодавця про перебування його на лікарняному не спростовує порушення норм трудового законодавства при звільненні працівника на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Враховуючи, що 01 квітня 2019 року, тобто у день, що був підставою для звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, остання була тимчасово непрацездатною, про що на момент звільнення позивачки було достеменно відомо роботодавцю, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди з відповідача на користь позивачки.
З урахуванням наведеного відсутні підстави для необхідності формулювання Верховним Судом висновку щодо питання застосування пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України при обставинах, коли листки непрацездатності працівником не надавались.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Колегія суддів таких порушень норм процесуального права судом не вбачає.
Оцінка доводів касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. 
Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 638/6852/18 (провадження № 61-393св24)).
У постанові від 17 липня 2019 року в справі № 804/2489/17, на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, Верховний Суд встановив, що оперуповноважений сектору кримінальної поліції знаходився у стані алкогольного сп`яніння та у приміщенні відділу поліції не за призначенням використав вогнегасник, безпідставно залишив несення служби, що зазначено у висновку про результати службового розслідування, та підтверджується поясненнями свідків, тому законним є застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Такі обставини не є подібними обставинам справи, яка переглядається.
Не є подібними і обставини у справі № 344/6789/20, в якій у постанові Верховного Суду від 05 липня 2021 року визнано звільнення позивача законним з тих підстав, що виклик після 13 год. лікаря до матері позивача, яка не потребувала постійного стороннього догляду, не є достатнім доказом на підтвердження поважності причини відсутності працівника на роботі з 08 год. ранку. Тобто у цій справі не досліджувалося питання законності звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності.
У постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20, на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, Верховний Суд виснував, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши, що при звільненні позивача були допущені порушення трудового законодавства, проте строк звернення до суду передбачений статтею 233 КЗпП України пропущений позивачем без поважних причин, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, однак допустив помилку при мотивуванні своїх висновків.
У постанові від 14 серпня 2023 року у справі № 209/1046/21 Верховний Суд досліджував питання законності звільнення позивача на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням.
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19 встановлено, що жодних доказів відсутності позивача на роботі з поважних причин у вказані дні нею не надано.
У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 встановлено, що позивач звільнений відповідно до вимог пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суд апеляційної інстанції встановив факти порушення позивачем умов контракту, тому Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відсутні підстави для його поновлення на роботі.
У постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 210/5233/17 суд досліджував питання законності звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Зазначені обставини також не є подібними обставинам справи, яка переглядається.
Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, стосуються переоцінки доказів, оцінка яких надана судом апеляційної інстанції як судом факту, а суд касаційної інстанції як суд права позбавлений повноважень встановлювати фактичні обставини справи, досліджувати докази та надавати їм оцінку. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 183, 395, 400, 409, 410, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відзив Приходько Олени Миколаївни на касаційну скаргу повернути заявнику без розгляду.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | О. М. Ситнік
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| А. С. Олійник
| Є. В. Петров