ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2024 року
м. Київ
справа № 511/1703/19
провадження № 51-3043км23
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
перекладача                                     ОСОБА_6 ,
засудженого                                      ОСОБА_7 ,
захисника                                           ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019160390000464, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та   жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 24 червня 2020 року вироком Приморського районного суду м. Одеси  за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 121 Кримінального Кодексу України (далі КК України).
Короткий зміст оскаржених судових рішень:
Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 грудня 2020 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за:
-         ч. 4 ст. 187 КК України строком на 13 років  з конфіскацією майна;
-         за ч. 3 ст. 146 КК України строком на 7 років;
-         за ч. 3 ст. 289 КК України  строком на 9 років  з конфіскацією майна;
-         за ч. 2 ст. 121 КК України строком 10 років .
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді  позбавлення волі строком на 13 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за дані кримінальні правопорушення та за кримінальне правопорушення за попереднім вироком Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2020 року призначено  ОСОБА_7 остаточне покарання у виді  позбавлення волі строком на 13 років з конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо долі  речових доказів.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року вирок районного  суду залишено без змін.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
ОСОБА_7 13 червня 2019 року біля 23:50, за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою незаконного відкритого заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, викрадення людини, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом прибули до домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_10 .
Далі, реалізуючи свій злочинний намір, покликали з дому ОСОБА_10 під приводом придбання у нього вина, після чого біля воріт напали на потерпілого та спільно в короткий проміжок часу нанесли останньому удари руками та ногами по різним частинам тулуба та голови.
В результаті завданих ударів ОСОБА_7 та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, в голову потерпілому ОСОБА_10 , останньому були спричинення тілесні ушкодження, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Продовжуючи свій злочинний намір з метою заволодіння чужим майном, після того, як довели до безпорадного стану ОСОБА_10 та подолали волю останнього до супротиву, ОСОБА_7 та вищевказана особа зайшли до будинку ОСОБА_10 , і викрали майно останнього на загальну суму 2750 грн, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
В подальшому в той же день, ОСОБА_7 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, після завдання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень та під час перебування в приміщенні будинку, реалізуючи свій злочинний намір на незаконне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_10 , незаконно заволоділи ключами від автомобіля Volkswagen Transporter д/з НОМЕР_1 вартістю 24000 грн, який належить ОСОБА_11 , яким з дозволу власника користувався ОСОБА_10 та який зберігався на території домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 .
Надалі, продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_7 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з корисливих мотивів та за попередньою змовою між собою 14 червня 2019 року біля 01:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на АДРЕСА_2 , незаконно, без згоди потерпілого помістили ОСОБА_10 до салону автомобіля Volkswagen Transporter д/з НОМЕР_1 , тим самим незаконно позбавили його волі.
Після чого повторно ОСОБА_7 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, після завдання тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 та незаконного заволодіння його майном, 14 червня 2019 року біля 01:00 години з метою незаконного заволодіння транспортним засобом автомобілем Volkswagen Transporter д/з НОМЕР_1 , сіли до вказаного автомобіля, при цьому особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, сіла за кермо вказаного автомобіля та завела двигун за допомогою ключів до вказаного транспортного засобу, після чого вони на автомобілі покинули місце вчинення злочину.
Своїми навмисними діями ОСОБА_7 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, порушили право користування ОСОБА_10 вказаним транспортним засобом та право володіння потерпілої ОСОБА_11 , розпорядившись даним транспортним засобом на власний розсуд та продали його третій особі, чим завдали ОСОБА_11 матеріальної шкоди на суму 24000 грн.
Також, продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_7 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на викраденому транспортному засобі Volkswagen Transporter д/з НОМЕР_1 , реалізуючи свій злочинний намір щодо незаконного позбавлення волі та викрадення людини, вивезли ОСОБА_10 з місця події в поле поблизу АДРЕСА_3 , де залишили потерпілого ОСОБА_10 з тяжкими тілесними ушкодженнями, від яких останній помер, а самі з місця вчинення злочину поїхали.
Смерть ОСОБА_10 настала через проміжок часу від 4-6 до 12-24 годин після спричинення тілесних ушкоджень та полягає в прямому причинному зв`язку із заподіяною йому закритою черепно-мозковою травмою у вигляді крововиливів під м`які мозкові оболонки в тім`яно-скроневої і лобної ділянці зліва та потиличної області, крововиливів в кору лівої тім`яної долі, в стволові відділи головного мозку, що ускладнилося розвитком вираженого набряку головного мозку, що зумовило порушення, а потім і припинення функції центральної нервової системи, зупинку серця і дихання.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370  КПК України та суд, всупереч вимогам ст. 404 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів та виклику свідків, та в порушення приписів ст. 419 КПК України не надав належну оцінку доводам апеляційних скарг сторони захисту, не перевірив належним чином доводи щодо застосування до ОСОБА_7 недозволених методів слідства. Зазначає про наявність сумнівів в об`єктивності та неупередженості суду апеляційної інстанції, який не задовольнив подані клопотання про відвід прокурору та самій колегії суддів. Також цим судом в супереч вимог КПК України не надано останнє слово його підзахисному. Крім того, стверджує, що апеляційним судом неправильно вказані анкетні дані ОСОБА_7 , а саме те, що він є особою без громадянства.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали подану скаргу, а  прокурор заперечував проти її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
При цьому колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду в касаційному суді. Разом з тим суд касаційної інстанції здійснює перевірку того, чи додержалися суди попередніх інстанцій процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Мотиви суду
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанцій, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України. За правилами ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із вироком,  засуджений та його захисник подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на допущену неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону, просили вирок суду першої інстанції скасувати та виправдати ОСОБА_7 у зв`язку з  недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень. При цьому вказували на те, що вирок ґрунтується виключно на припущеннях сторони обвинувачення та під час судового розгляду достеменно не встановлено, ким саме, де та як вчинено злочини. Сторона захисту наголошувала на тому, що до ОСОБА_7 під час його затримання були застосовані незаконні методи розслідування (використано зброю та прострелено ногу), а також вчинено тиск з метою отримання визнавальних показань. Вказували, що жоден зі свідків не був очевидцем обставин та подій, тому пояснення ряду свідків є неналежними доказами. Натомість, пояснення свідка ОСОБА_12 взагалі спростовують причетність ОСОБА_7 до скоєння злочинів, а висновок      судово-імунологічної експертизи №528 від 23 липня 2019 року не підтверджує причетність ОСОБА_7 до скоєння злочинів та є неналежним доказом, оскільки ним не виключається походження крові людини на коробці, рушнику, тампоні зі змивом з бетонного відмостку будинку, зіскобі ґрунту, вилучених під час огляду місця події в домоволодінні ОСОБА_10 як від потерпілого ОСОБА_10 , так і від обвинуваченого ОСОБА_7 .
Незважаючи на доводи касаційної скарги захисника, на переконання колегії суддів, апеляційний суд ретельно перевірив доводи скарг про достатність та допустимість тих доказів, якими районний суд обґрунтував доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні  інкримінованих кримінальних правопорушень та дійшов висновку, що при їх збиранні органом досудового розслідування не було порушено вимоги кримінального процесуального закону.
Так, апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого допустимими та достатніми доказами, послався на наступні докази: 
-         показання потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та інших.
Також письмові докази:  зокрема дані протоколів:
-         огляду місця події від 14 червня 2019 року; 
-         затримання обвинуваченого ОСОБА_7 від 15 червня 2019 року, згідно якого у присутності понятих у останнього у м. Києві було вилучено частину речей і документів потерпілого ОСОБА_10 , які, за показами його рідних, зникли з будинку разом з потерпілим та транспортним засобом; 
-         пред`явлення речей до впізнання  від 20 червня 2019 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_11 серед інших речей впізнала речі, належні її батьку - ОСОБА_10 ; 
-         слідчого експерименту  від 21 червня 2019 року за участю ОСОБА_7 , в ході якого останній відтворив події в ніч з 31 та 14 червня 2019 року, які відбулися в будинку потерпілого, розповів як викрали автомобіль, як перевозили ОСОБА_10 та висадили його по дорозі, показав як відкривав ворота до подвір`я ОСОБА_10 та в якому напрямку вони поїхали;
-         огляду  місяця події від 15 червня 2019 року з фото - таблицями і схемою, згідно якого 15 червня 2019 року, після затримання ОСОБА_7 було знайдено тіло ОСОБА_10 ;
-          огляду місці події від 15 червня  2019 року з фото-таблицями, відповідно до якого саме за вказівкою ОСОБА_7 та в його присутності виявлено місцезнаходження транспортного засобу ОСОБА_10 ;
-         пред`явлення особи до впізнання від 15 червня 2019 року з фототаблицями, згідно якого свідок ОСОБА_16 вказав на ОСОБА_7 як на особу, у якої в червні 2019 року придбав автомобіль, а також висновками проведеними по справі експертиз.
Також апеляційний суд, перевіряючи та спростовуючи версію захисту щодо непричетності ОСОБА_7 до вчинення злочинів та його перебування в день скоєння злочинів в іншому місці, спростував їх наявними у справі доказами, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_12 , згідно яких ОСОБА_7 та ще один чоловік проживали у нього за проханням потерпілого ОСОБА_10 протягом кількох днів у червні 2019 року, станом на 13 червня 2019 року на 06 год. ранку були в його домоволодінні, а коли він повернувся додому ввечері  приблизно о 20:30, то їх вже не було, а також показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_17 - сусідів загиблого, які зауважили на тому, що в ніч з 13 на 14 червня 2019 року чули на подвір`ї ОСОБА_10 два незнайомі чоловічі голоси, проте серед них голосу потерпілого не було.
Надаючи оцінку доводам сторони захисту про те, що зазначені свідком ОСОБА_12 обставини підтверджують факт відсутності ОСОБА_7 станом на вечір 13 червня 2019 року в смт Лиманське, апеляційний суд слушно зазначив, що вказані свідком обставини лише свідчать про факт відсутності останнього за місцем проживання свідка ОСОБА_12 , тому не можуть бути підтвердженням наявності у ОСОБА_7 алібі.
Були також перевірені та спростовані доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, про неналежність як доказу висновку судово - імунологічної експертизи № 528 від 23 липня 2019 року.
При цьому цей суд, пославшись на вимоги ч. 1 ст. 85 КК України, погодився з висновком суду першої інстанції про те, що із врахуванням того, що у засудженого ОСОБА_7 не було виявлено жодних колючих або різаних тілесних ушкоджень на момент затримання, кров, виявлена під час проведення огляду місця події на подвір`ї домоволодіння ОСОБА_10 , яка була об`єктом дослідження при судово-імунологічній експертизі, належить саме загиблому потерпілому ОСОБА_10 , тобто зазначений висновок судово-імунологічної експертизи №528 від 23 липня 2019 року непрямо підтверджує існування обставин вчинення злочину проти життя та здоров`я відносно потерпілого, а саме вчинення відносно нього протиправних дій у його домоволодінні та є належним доказом в зазначеному кримінальному провадженні.
Не залишились поза увагою апеляційного суду і доводи сторони захисту про те, що показання свідків прямо не підтверджують причетності засудженого ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих злочинів, оскільки жоден із свідків не був безпосереднім очевидцем подій.
Спростовуючи вказані твердження сторони захисту, апеляційний суд слушно послався на сталу практику Верховного Суду та звернув увагу на те, що доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.
Крім того, норми чинного КПК України не містять заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Тому апеляційний суд дійшов висновку, що в у даному провадженні, хоча і відсутні прямі докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, проте факт скоєння вказаних злочинів саме засудженим суд першої  інстанції  вірно встановив на підставі дослідження та оцінки сукупності інших належних та допустимих непрямих доказів, які, з урахуванням обставин цього кримінального провадження та висунутих на свій захист непослідовних версій засудженого, що не узгоджувалися із вказаними доказами, дозволили суду на основі логічного аналізу у їх сукупності встановити винуватість ОСОБА_7 відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом». З такими висновками погоджується і колегія судів.
Всупереч тверджень захисника, апеляційним судом були перевірені доводи апеляційних скарг сторони захисту й про застосування до засудженого незаконних методів слідства.
Оцінюючи вказані посилання на застосування відносно ОСОБА_7 недозволених методів слідства,  апеляційний суд звернув уваги на те, що вони були заявлені стороною захисту в ході судового розгляду. Вказану заяву суд першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального закону спрямував до Державного бюро розслідувань і відповідною службовою особою були внесені відомості до ЄРДР. 
Так, на підставі ухвали Роздільнянського районного суду Одеської області від 13 березня 2020 року (а.п. 236, т. 2) відомості за заявою обвинуваченого ОСОБА_7 щодо застосування стосовно нього з боку співробітників поліції заходів фізичного та психологічного впливу при затриманні та примушування надання показань були внесені до ЄРДР 17 березня 2020 року за №420201161390000021 за попередньою правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 365 КК України (а.п. 41, т. 3).
В подальшому, постановою слідчого ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві від 10 листопада 2020 року кримінальне провадження №420201161390000021 від 17  березня 2020 року було закрито за відсутністю в діях службових осіб Роздільнянського ВП ГУНП України в Одеській області складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України (а.п. 188-190, т. 3; а.п. 65-66 т. 4). 
Посилання захисника у касаційній скарзі на те, що ДБР не провело належним чином досудове розслідування за фактом застосування до ОСОБА_7 недозволених методів слідства є голослівними. Оскільки, як слідує з матеріалів провадження зазначена постанова слідчого ДБР обвинуваченим ОСОБА_7 або його захисником не оскаржувалась та набрала законної сили, як наслідок, скасована не була.
Отже, твердження захисника про неналежну перевірку доводів апеляційних скарг  в цій частині судом апеляційної інстанції є  також неспроможними.
Що стосується посилань захисника про не надання  під час апеляційного перегляду ОСОБА_7 останнього слова, то ці твердження, на думку колегії, безпідставні та спростовуються журналом та записом судового засідання від 26 квітня 2023 року (а.п. 159-160, т .4).
Із вказаного запису судового засідання слідує, що апеляційним судом була надана можливість ОСОБА_7 виступити в судових дебатах, проте останній відмовився від виступу. В подальшому апеляційним судом було надано йому останнє слово та він висловив свою думку щодо пред`явленого обвинувачення, досліджених під час судового розгляду доказів тощо.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими і твердження захисника про порушення апеляційним судом правил ст. 404 КПК України. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час апеляційного розгляду засудженим було заявлено клопотання про дослідження апеляційним судом  всіх доказів у кримінальному провадженні.  
В судовому засіданні 26 квітня 2023 року апеляційний суд оголосив заявлене клопотання. 
Вислухавши думку учасників судового розгляду, обговоривши мотиви заявленого клопотання, суд видалився до нарадчої кімнати, по виходу з якої, постановив ухвалу від 26 квітня 2023 року (а.п. 165-166, т. 4), якою відмовив у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про повторне дослідження доказів, оскільки він не навів обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні, та не зазначив мотивів неправильної оцінки районним судом наданих стороною обвинувачення доказів. 
Таким чином, твердження сторони захисту про те, що апеляційний суд залишив поза увагою клопотання ОСОБА_7 і не вирішив його належним чином, не заслуговують на увагу. 
Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу або факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно досліджувати докази, оцінені у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційних скарг сторони захисту, не вважав за потрібне повторно досліджувати докази і допитувати свідків (які були детально допитані в суді першої інстанції і захист був забезпечений правом їх допиту) в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки сторона захисту не навела доводів на обґрунтування того, що районний суд дослідив докази неповністю або з порушенням, а тому апеляційний суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, за результатами чого погодився з їх оцінкою.
Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Таким чином, колегія суддів уважає, що під час здійснення апеляційної процедури не було допущено істотних порушень приписів ст. 404 КПК України.
Окрім того, аналіз матеріалів даного провадження свідчить про те, що суд апеляційної інстанції відповідно до норм КПК України вирішив заявлені ОСОБА_7 відводи прокурору та колегії суддів Одеського апеляційного суду. Цей суд, проаналізувавши доводи заяв обвинуваченого про відводи прокурору та колегії суддів, не знайшов законних підстав до їх задоволення, тому цілком обґрунтовано  і вмотивовано відмовив у їх задоволенні.
Щодо тверджень захисника про неправильне  зазначення у судових рішеннях анкетних даних ОСОБА_7 , зокрема про громадянство останнього, то вони не заслуговують на увагу з урахуванням долучених до матеріалів провадження відомостей, що підтверджують його особу. Крім того, слід звернути увагу, що дані про громадянство особи не впливають на суть і правильність ухвалених судових рішень й можуть бути усунуті в порядку, передбаченому ст. 379 КПК України.
Отже, колегія суддів, підсумовуючи викладе, вважає, що апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційних скарг засудженого і його захисника та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 КПК України мотиви на їх спростування.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому доводи касаційної скарги захисника  є неприйнятними.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення скарги немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до  ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених  ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження, колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 404, 419 КПК України.
З урахуванням викладеного, касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:                                                           
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах  засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3