Справа № 127/17271/23
Провадження № 22-ц/801/1494/2024
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року	Справа № 127/17271/23	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., 
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Вохмінової О. С. від 24 квітня 2024 року,

встановив:

       У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг у розмірі 11 000 доларів США, що станом на 05 червня 2023 року за курсом Національного банку України еквівалентно 409 066 грн 35 к. 
       В обґрунтовування вимог позову покликався на те, що у 2020 році на території Республіки Польща, він був співвласником автобуса марки «Scania» К124, реєстраційний номер НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , який був зареєстрований за спільним підприємством «Євротур Плюс» СП Опольського воєводства. 
Цей автобус він продав  ОСОБА_2 , в підтвердження чого той написав розписку про те, що бере в розстрочку автобус, який є власністю ОСОБА_1 , вартістю 20 000 доларів США. Перший внесок 9 000 доларів США, а 11 000 доларів США за домовленістю сторін він зобов`язався повернути частинами до 15 червня 2020 року. 
Після переоформлення автобус отримав новий номерний знак у Нижньосілезькому воєводстві (Республіка Польща). 
Незважаючи на неодноразові нагадування ОСОБА_2 зобов`язання з повернення боргу не виконав.
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року у позові відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач не довів, що між ним та відповідачем виникли боргові зобов`язальні правовідносини і його права як фізичної особи були порушені відповідачем та підлягають захисту, проте в судовому засіданні було встановлено, що правовідносини за договором купівлі-продажу транспортного засобу виникли між двома юридичними особами, які виконали договір реально, то підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 11 000 доларів США, що становить еквівалент 409066 грн 35 к., немає.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року скасувати і ухвалити нове - про задоволення позову.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і в позовній заяві.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
       Судом встановлено, що  ОСОБА_2 написав розписку наступного змісту: «беру в розстрочку автобус Scania д/н НОМЕР_1 , н / кузова НОМЕР_3 , який є власністю ОСОБА_1 . Ціна автобуса 20 000 (двадцять тисяч американських доларів). Перший внесок 9 000 (дев`ять тисяч доларів). Одинадцять тисяч американських доларів по домовленості обох сторін зобов`язуюсь повернути частинами до 15 червня 2020 року».
Відповідно до рахунку-фактури ПДВ 01/01/2020/ЕР, наданого з перекладом, 22 січня 2020 року відбувся продаж автокара марки «Сканія К124», реєстраційний номер НОМЕР_4 , ід. номер НОМЕР_3 . Продавець - ТзОВ «Євротур Плюс», покупець - ТзОВ «Везун». Ціна нетто - 12 195,00 злотих, вартість нетто - 12 195,00 злотих, ПДВ 23 злотих, Вартість ПДВ - 2 804,85 злотих, вартість - 14 999,85 злотих. Сплачено готівкою 14 999 злотих 85 грошів. 
Засновниками ТОВ «Євротур Плюс», яке станом на 22 січня 2020 року було власником транспортного засобу «Scania» К124, згідно з нотаріальним актом від 20 вересня 2017 року є ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . 
       Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку щодо сплати йому решти коштів за придбаний автобус в сумі 11 000 доларів США, тому на підставі статтей 1046, 1047, 1049 ЦК України і загальних норм зобов`язального права дана сума боргу підлягає стягненню в примусовому порядку.
Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).
Здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (цивільна дієздатність) мають фізичні особи, які усвідомлюють значення своїх дій та може керувати ними, а також юридичні особи - організації, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку (частина перша статті 30, стаття 80 ЦК України).
Тобто фізична особа може розпоряджатися лише тими цивільними правами, які належать саме їй, правами, які належать юридичній особі, розпоряджається сама юридична особа через відповідні органи, згідно з її статутними документами. 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина друга статті 628 ЦК України).
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).
Суд першої інстанції дослідивши зміст розписки, з урахуванням пояснень сторін прийшов до правильного висновку, що між сторонами не виникли зобов`язання з договору позики, тому що грошові кошти ОСОБА_1 ОСОБА_2 із обов`язком їх повернення у визначений строк не передавались. Позивач обґрунтовував позов тим, що між ним та ОСОБА_2 була угода саме з приводу купівлі-продажу транспортного засобу, проте помилково посилався на норми, що регулюють правовідносини з договору позики. Також позивач не посилався у позові на новацію боргу у позикове зобов`язання (стаття 1053 ЦК України). Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначав, що і за договором купівлі-продажу у нього не виникло обов`язку перед ОСОБА_1 , оскільки станом на 22 січня 2020 року позивач не був власником цього транспортного засобу.
Суд правильно застосував доктрину «jura novit curia» («суд знає закони») та виснував, що оскільки позивач і відповідач при обґрунтуванні підстав позову і заперечень надавали пояснення та докази з приводу договору купівлі-продажу транспортного засобу та новації боргу у позикове зобов`язання, а тому до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення статті 655, частини першої статті 656, частини першої статті 662 ЦК України, згідно з якими за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
Автобус «Scania» К124, реєстраційний номер НОМЕР_5, ід. номер НОМЕР_3 , який є предметом розписки ОСОБА_2 , по договору купівлі-продажу був відчужений на території Республіки Польщі власником - юридичною особою ТзОВ «Євротур Плюс» набувачу - юридичній особі ТзОВ «Везун», ОСОБА_1 не був власником вказаного транспортного засобу, відповідно не міг ним розпоряджатися, а тому суд дійшов правильного висновку, що він не є стороною договору купівлі-продажу, а отже й договору між сторонами про новацію боргу (стаття 1053 ЦК України) бути не могло.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Оскільки на підставі розписки ОСОБА_2 про те, що він зобов`язується повернути частинами суму 11 000 доларів США до 15 червня 2020 року не виникло боргових зобов`язальних правовідносин (купівля-продаж, позика, новація боргу) між ним та ОСОБА_1 як фізичними особами, то суд першої інстанції правильно виснував, що ця розписка не є належним доказом у справі.
Крім того апеляційний суд звертає увагу, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що погодився на значне заниження вартості автобуса у договорі купівлі-продажу, оформленому фактурою від 22 січня 2022 року, задля уникнення оподаткування цього правочину на території Республіки Польща.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).
Тобто правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами є відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (такі висновки містяться, зокрема у постановах Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 932/4154/22 (провадження № 61-10679св22), від 24 квітня 2024 року у справі № 686/16569/22, (провадження № 61-1306св23)).
Укладення договору купівлі-продажу за заниженою ціною очевидно є зловживанням правом, як таке, що вчинено з метою завдати шкоди іншій особі - іноземній державі Республіці Польща - у виді неотримання установленого розміру податку, відповідно легітимізація реальних умов такого договору судовим рішенням в Україні є неприпустимою.
       Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення виготовлено 05 серпня 2024 року).

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. Ю. Береговий        

                                                                               О. В. Ковальчук