ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2024 року
м. Київ
справа № 490/1297/19
провадження № 51-7764км23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019150020000080, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Степове Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Заводського районного судом м. Миколаєва від 1 червня 2016 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільненого ухвалою Арбузинського районного суду від 15 вересня 2017 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 28 днів;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 4 ст. 81, ч. 1 ст. 71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 1 червня 2016 року остаточно призначено  ОСОБА_7  покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано  ОСОБА_7  до строку відбування покарання період попереднього ув`язнення з 6 січня 2019 року по 9 січня 2020 року включно.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 6 січня 2019 року приблизно о 22:10, рухаючись по АДРЕСА_4 помітив потерпілу ОСОБА_8 , яка відкривала ворота до входу у свій будинок за адресою:  АДРЕСА_2 та у нього виник корисливий умисел, направлений на відкрите викрадення майна потерпілої. З метою реалізації свого злочинного наміру, направленого на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність, скориставшись тим, що потерпіла знаходилась спиною до нього, наніс їй удар рукою в область лопаток, від якого потерпіла ОСОБА_8 впала на землю, та в цей час вирвав з її рук належну їй жіночу шкіряну сумку чорного кольору, в якій знаходились особисті речі та грошові кошти в сумі 2000 грн. В подальшому ОСОБА_7 з місця вчинення правопорушення зник, направившись в напрямку вул. Потьомкінська, де був затриманий очевидцем вчинення кримінального правопорушення.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу засудженого, а вирок суду-без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки та не спростовано доводи сторони захисту про відсутність у матеріалах кримінального провадження документів на підтвердження повноважень слідчих та прокурорів. Зазначає, що судами зроблено припущення щодо доведеності обвинувачення в частині вчинення ОСОБА_7 злочину із застосуванням фізичного насильства. Вказує на суттєві розбіжності між показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_9 . Зазначає, що апеляційний розгляд відбувся без участі потерпілої, яка не була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи.
 
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор заперечувала проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.
З касаційної скарги вбачається, що захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Доводи касаційної скарги захисника про помилковість висновків судів щодо доведеності обвинувачення в частині вчинення ОСОБА_7 злочину із застосуванням фізичного насильства, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Так, відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 186 КК кримінальна відповідальність за цією нормою закону передбачена за вчинення таких дій як грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.
За результатами перевірки судових рішень у порядку касаційної процедури у межах передбачених законом повноважень, не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК (відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, вчинене повторно).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу.
В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_7 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та пояснив, що 6 січня 2019 року він повертався з бару, в якому знаходився з друзями з 19:00 по 21:00. Він йшов по вул. Потьомкінській та розмовляв по телефону, коли до нього підійшов чоловік та почав тягнути його за куртку на ріг вулиць Пушкінської та Потьомкінської. Це, як з`ясувалось пізніше, був ОСОБА_9 , який крім іншого, наказав підняти сумку, що він і зробив. В подальшому свідок дотягнув його до будинку на вул. Пушкінській, постукав у ворота, звідки вийшов чоловік, який повідомив, що сумка належить його матері. На запитання ОСОБА_9 потерпіла відповіла, що її пограбували, проте хто саме це зробив, вона не бачила. Потім приїхала поліція, і його забрали до відділку. У відділі поліції, невідомі йому чоловіки, які йому не представлялись, та зовнішність яких він погано пам`ятає, застосовували до нього фізичне насильство, вимагаючи визнавальних показів. Тому на досудовому слідстві він давав визнавальні покази. У судовому засіданні він розповів, як все відбувалось насправді.
Таку версію  ОСОБА_7  щодо розвитку подій за вищезазначених обставин суд оцінив критично та розцінив як обраний ним спосіб захисту від пред`явленого йому обвинувачення, оскільки вона не знайшла свого підтвердження у ході судового розгляду цього кримінального провадження.
Зокрема, такі висновки у своєму рішенні місцевий суд обґрунтував показаннями:
-          потерпілої, яка пояснила, що 6 січня 2019 року приблизно о 21:00 вона поверталась з роботи. Ділянка біля її будинку не освітлюється. Підійшовши до воріт свого будинку, вона почала доставати ключі від хвіртки зі своєї сумки та відчула сильний удар по спині, після якого вона впала на землю, а сумку з її рук вирвала невідома особа. Піднявшись з землі, вона почала щосили грюкати по воротах та кликати на допомогу. Обличчя особи, яка нанесла удар вона не побачила, лише почула, що ця особа побігла по вул. Потьомкінській. В сумці, яку вирвали з її рук, в гаманці знаходились грошові кошти на загальну суму 1700 грн. Згодом до потерпілої підійшов її син, який ніс в руках її сумку та гаманець. Він пояснив, що її речі йому передав чоловік, який зупинив особу, що викрала сумку. Тілесних ушкоджень їй заподіяно не було; 
-          свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що ввечері коли після роботи прямував до свого автомобіля, почув крик жінки та побачив як потерпіла стукає у ворота домоволодіння, біля неї більш нікого не було. Згодом він побачив чоловіка, який вів іншого чоловіка та тримав у руках жіночу сумку, в свою чергу останній не чинив опір, проте гальмував рух, показуючи всім видом, що не хоче йти. Тоді він зрозумів, що чоловік викрав сумку, а потерпіла кликала на допомогу, тому зателефонував до поліції;
-          свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що 6 січня 2019 року ввечері він знаходився на чергуванні (працює охоронцем) по АДРЕСА_3 . Приблизно о 22:00 почувши крик жінки з будинку по АДРЕСА_2 він вийшовши з будівлі та побачив, як чоловік б`є жінку, що лежала на землі. Потім чоловік вирвав з її рук сумку та побіг. Наздогнавши молодого чоловіка він ( ОСОБА_9 ) його затримав. На запитання, де сумка, останній підвів його до місця, де він її кину та взяв її в руки. Повернувшись на місце правопорушення, жінки біля хвіртки вже не було, на місце правопорушення вийшов її син, якому він передав сумку, яка була в руках у обвинуваченого, оскільки чоловік сказав, що це сумка його матері. Потім приїхала поліція і він передав затриманого чоловіка їм.
Так, показання учасників кримінального провадження місцевий суд правильно визнав об`єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться:
-          у витягу з ЄРДР № 12019150020000080 від 7 січня 2019 року, згідно якого від ОСОБА_8 надійшла заява, що 6 січня 2019 року приблизно о 22:10, невстановлена особа, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 відкрито заволоділа сумкою ОСОБА_8 із застосуванням насилля, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої; 
-          у протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 7 січня 2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_9 впізнав особу, зображену на фото № 3, на якій зображений  ОСОБА_7 , як особу, яку він затримав за вчинення грабежу;
-          у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 7 січня 2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_10 впізнав особу, зображену на фото № 3, на якій зображений ОСОБА_7 , як особу, яку затримав свідок ОСОБА_9 ;
-          у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 7 січня 2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_11 впізнав особу, зображену на фото № 3, на якій зображений ОСОБА_7 , як особу, яку затримав свідок ОСОБА_9 з майном, належним його матері;
-          у протоколі проведення слідчого експерименту від 30 січня 2019 року за участю потерпілої ОСОБА_8 , під час якого остання розповіла обставини вчинення відносно неї 6 січня 2019 року відкритого заволодіння майном із застосуванням насилля, що не є небезпечним для життя та здоров`я;
-          у протоколі проведення слідчого експерименту від 13 березня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 , під час якого він розповів та показав як саме, де, та за яких обставин 6 січня 2019 року було вчинено кримінальне правопорушення відносно ОСОБА_11 .
Таким чином суд, оцінивши показання потерпілої та свідків у сукупності із іншими доказами, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими й в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК. Кваліфікація дій засудженого є правильною. 
Щодо наявності певних розбіжностей в деталях у показах потерпілої та свідка ОСОБА_9 , зокрема, щодо того часу, коли потерпіла кликала на допомогу, а також щодо нанесення ударів потерпілій, коли вона впала на землю (потерпіла зазначила, що їй удари нападник не наносив в цей час, а нападник смикав за сумку, поки не вирвав її), то суд розцінив це як суб`єктивне сприйняття свідком подій, що відбувались. 
На думку місцевого суду, дійсно, таке смикання сумки можливо сприйняти як нанесення ударів, а з приводу того, що свідок зазначав, що бачив кров на місці події, потерпіла пояснила, що після події, внаслідок пережитого хвилювання у неї носом пішла кров.
Доводи сторони захисту про недопустимість протоколу слідчого експерименту за участю підозрюваного  ОСОБА_7  від 9 вересня 2019 року, оскільки йому не було роз`яснено право не свідчити проти себе та відмовитись у будь-який момент відповідати на запитання, а також відсутній його підпис, суд їх визнав безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Водночас місцевий суд в основу вироку не поклав зазначений протокол слідчого експерименту, надавши перевагу показам обвинуваченого, даними ним в ході судового розгляду.
Щодо доводів захисника про недопустимість усіх доказів з тих підстав, що процесуальне керівництво та вручення підозри було здійснено прокурором, який не мав на це повноважень, оскільки в матеріалах справи відсутня постанова про призначення групи прокурорів, то суд першої інстанції зазначив, що під час судового розгляду прокурор надав суду постанову про призначення групи прокурорів від 8 січня 2019 року, яка була відкрита стороні захисту в порядку ст. 290 КПК, а відтак, на переконання місцевого суду, під час досудового провадження, прокурор у встановлений законом спосіб, був наділений повноваженнями для здійснення процесуального керівництва у даному кримінальному провадженню.
Доводи засудженого про застосування до нього під час досудового розслідування недозволених методів, а саме заходів фізичного примусу, з метою надання ним визнавальних показів по справі, суд перевірив шляхом виклику слідчого ОСОБА_12 , проте згідно повідомлення РУП ВП №1 ГУ НП в Миколаївській області, останній звільнений з 2 грудня 2019 року. Також на запит суду до ТУ ДБР у м. Миколаєві надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_7 із заявою про вчинення співробітниками поліції кримінального правопорушення до ДБР не звертався. При цьому покази, які давав обвинувачений під час досудового розслідування та слідчий експеримент за його участю, суд не взяв до уваги.
Також суд дійшов висновку про необхідність виключення з обвинувачення ОСОБА_7 посилання на вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки під час судового розгляду даний факт не знайшов свого підтвердження через відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих докази (медичного висновку) на підтвердження цієї обставини, так як такий огляд та надана медична довідка були здійснені до внесення відомостей до ЄДРДР.
Апеляційний суд у межах, передбачених ст. 404 КПК та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, переглядаючи вирок місцевого суду, в тому числі і за апеляційною скаргою засудженого, визнав висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги засудженого щодо непричетності його до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, і вмотивовано визнав їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам.
Колегія суддів погодилася з оцінкою місцевим судом доказів, а також з правильністю висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та не знайшла підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевірили доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі сторони захисту. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим доказам.
Призначене  ОСОБА_7  покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК та є необхідним і достатнім для виправлення винного і попередження вчинення ним нових злочинів.
Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Що стосується посилань у касаційній скарзі захисника на істотні порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, оскільки апеляційний розгляд відбувся без участі потерпілої, яка не була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляд справи, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до положень пунктів 1, 7 ч. 1 ст. 425 КПК касаційну скаргу мають право подати засуджений, його законний представник чи захисник - у частині, що стосується інтересів засудженого; потерпілий або його законний представник чи представник - у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції.
Водночас захисник, посилаючись у своїй касаційній скарзі на те, що апеляційний розгляд відбувся без участі потерпілої, взагалі не зазначає, яким чином це стосується інтересів засудженого, та яким чином це вплинуло на законність прийнятого рішення, тоді як сама потерпіла ОСОБА_8  на цих підставах касаційну скаргу не подавала і відсутні дані про те, що вона уповноважувала на це захисника засудженого.
Таким чином, зазначені доводи сторони захисту з огляду на положення ч. 1 ст. 425 КПК не підлягають перевірці під час касаційного розгляду, оскільки вони не стосуються інтересів засудженого, а потерпіла ОСОБА_8 з цих підстав касаційну скарги до суду не подавали.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 22 липня 2021 року у справі № 128/1766/17 (провадження № 51-4966км20), від 02 вересня 2021 року у справі № 617/237/18 (провадження № 51-1105км21), від 19 жовтня 2021 року у справі № 507/328/17 (провадження № 51-3447км19), від 11 листопада 2021 року у справі № 323/1284/17 (провадження № 51-2253км21).
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, колегія суддів не встановила, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 -без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                     ОСОБА_3