ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 686/5150/24
Провадження № 22-ц/4820/1152/24

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Дияк Я.А.
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №686/5150/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Киричук Наталією Валеріївною, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 березня 2024 року (суддя Мазурок О.В., повне судове рішення складено 29 березня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вказувала, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.08.2023 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Позивачка посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 донька ОСОБА_5 стала повнолітньою, навчається у Хмельницькому базовому медичному фаховому коледжі на відділенні лікувальна справа, проте відповідач не надає з моменту її повноліття жодної допомоги.
Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу, але не менше мінімального розміру, який становить 50 % розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до закінчення дитиною навчання.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 березня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на її утримання, в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 20 лютого 2024 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років. Утримання аліментів припиняється у разі припинення ОСОБА_3 навчання. Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів в розмірі місячного платежу. В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Киричук Н.В., оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, відповідач зазначає, що судом першої інстанції не було враховано факт навчання ОСОБА_3 за денною формою навчання на бюджетній формі та факт проживання останньої разом із матір`ю за місцем знаходження навчального закладу. Також, ОСОБА_1 зауважує, що його донька за період з 01.2021 року по 12.2021 року отримувала стипендію у розмірі 980 грн щомісяця, в подальшому у період з лютого 2022 року по березень 2024 року було нараховано стипендію у розмірі 1510 грн. 
Відповідач вказує, що суд першої інстанції мав усі підстави для відмови у позові, адже у нього відсутній стабільний дохід, він має аліментні зобов`язання щодо утримання іншої неповнолітньої дитини, тоді як його повнолітня донька ОСОБА_5 отримує стипендію і не несе додаткових витрат на оплату навчання, на проїзд до навчального закладу, на проживання, харчування тощо.
Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Киричук Н.В., просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог. 
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходив.
Справа розглядається в порядку статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями частини 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно положень частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. 
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сторони: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.11).
Відповідно до витягів з Реєстру територіальної громади від 20.12.2023, 16.02.2024 ОСОБА_3 зареєстрована та проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5, 12).
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у загальному розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) останнього, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.08.2023 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.7-8).
Згідно довідки Хмельницького базового медичного фахового коледжу від 22.01.2024 №6289 ОСОБА_3 є студенткою денної форми навчання Хмельницького базового медичного фахового коледжу, лікувальна справа, термін закінчення коледжу 28.06.2024 (а.с.9). 
Відповідно до повідомлення Кам`янець-Подільського відділу ДВС у Кам`янець - Подільському районі Хмельницької області від 13.02.2024 №10336: стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проводиться, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 досягла повноліття; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснюється у загальному розмірі 1/6 частки від заробітку доходу останнього, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 09.01.2024 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 та направлено до ПФУ; відрахування з пенсії ОСОБА_1 не здійснюється (а.с.10).
Згідно наданого до суду скріншоту акаунту «ІНФОРМАЦІЯ_5» в соціальній мережі «Іnstagram», вбачається, що ОСОБА_1 отримує додаткові доходи як шеф-викладач (а.с.40, 41).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 , яка є донькою відповідача та досягла повноліття, навчається у Хмельницькому базовому медичному фаховому коледжі та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. І так як на утриманні відповідача перебуває ще неповнолітня дитина, а тому суд вважав за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання, в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 20 лютого 2024 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років. 
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.
       Положеннями статті 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дочки, сина, які продовжують навчання, є одним із способів захисту інтересів повнолітніх дочки, сина, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності, оскільки на період навчання вони не мають самостійного заробітку та потребують матеріальної допомоги батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язковою сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».
Згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
При встановленні потреби в утриманні повнолітніх дочки, сина, суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють їх дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Вирішуючи спір, у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції належним чином дослідив надані учасниками справи докази щодо потреби спільної доньки сторін у матеріальній допомозі обох батьків на період її навчання у навчальному закладі з урахуванням положень статей 198, 199, 200 СК України та встановивши, що відповідач є працездатною особою і відсутність доказів щодо неможливості останнього надавати матеріальну допомогу, вірно виснував, що ОСОБА_1 може надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, та у зв`язку з цим потребує такої допомоги. 
Щодо доводів скаржника про незаконність оскаржуваного судового рішення з підстав не врахування факту навчання дочки на державній формі навчання, отримання нею стипендії, проживання із матір`ю за місцем проходження навчання, слід вказати наступне.
Стягнення аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчатися, пов`язано не лише з необхідністю оплати самого навчання, але покликано також забезпечити дочці достатній матеріальний стан (певні побутові речі, соціальний і культурний розвиток тощо), адже через навчання остання практично не має змоги працювати і самостійно заробляти кошти на своє утримання.
Як слідує із матеріалів справи, навчання повнолітньої дочки сторін підтверджений належними та допустимими доказами (а.с. 9), а умови такого навчання є лише формою встановлення правовідносин між студентом та навчальним закладом і направлені на врегулювання та організацію навчального процесу.
Гарантії та пільги, надані державою студентці ОСОБА_3 , зокрема ті про які вказує в апеляційній скарзі відповідач, не спростовують обов`язку батьків утримувати доньку, яка продовжує навчання, тому такі аргументи ОСОБА_1 апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки не є визначальними.
Твердження апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів, що стягнуті на утримання повнолітньої ОСОБА_3 , наявності на утриманні відповідача іншої неповнолітньої дитини, не заслуговують на увагу, оскільки сама по собі необхідність утримувати іншу дитину не виключає обов`язку батька надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дочці, яка її потребує у зв`язку із навчанням. 
Водночас, колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі та долучені до неї: адвокатський запит від 02.04.2024, адресований Хмельницькому базовому медичному фаховому коледжу; відповідь на цей запит від 29.04.2024; довідка про доходи ОСОБА_3 не приймаються до уваги колегії суддів з огляду на наступне.
У пункті 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці,обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів («DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги частини 1 статті 44 ЦПК щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).
Таким чином, долучені до апеляційної скарги нові докази колегія суддів відхиляє, так як вони не були предметом дослідження суду першої інстанції, отримані після ухвалення оскаржуваного рішення та відповідачем не вказано поважних причин їх неподання до місцевого суду і будь-яких клопотань щодо їх приєднання до матеріалів справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 подано не було. 
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість оскаржуваного рішення суду є голослівними. 
Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги відсутні. 
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. І так як оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, тому відсутні підстави, визначені статтею 141 ЦПК України, для перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Киричук Наталією Валеріївною, залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 01 липня 2024 року.

Судді                                                                А.П. Корніюк

                                                       І.В. П`єнта

                                                       О.І. Талалай