Постанова
Іменем України
 
06 серпня 2024 року
 
провадження №22-ц/824/10979/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., 
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,
 
на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2024 року
 
та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року
 
в складі судді Пінкевич Н. С.
 
у цивільній справі №369/4167/23 Києво-Святошинського районного суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_3 
 
про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину
 
                                     У С Т А Н О В И В:
 
17 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, в якому просила збільшити визначений судом розмір аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з                      2 500 грн до 17 500 грн.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення суду від 28.04.2021 з ОСОБА_3 на її користь стягуються аліменти у розмірі 2 500 грн, щомісячно, на утримання їх спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначала, що такий розмір аліментів є недостатнім для забезпечення дитини, оскільки вона здійснює значно більші витрати задля забезпечення рівня життя сина, достатнього для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, які в середньому щомісячно становлять 35 000 грн.
Також вказувала, що з 03 липня 2020 року ОСОБА_3 призначений на посаду віцеконсула Генерального консульства України в Стамбулі та відповідно розмір його заробітної плати зріс, що свідчить про покращення матеріального становища відповідача та можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі.
13 квітня 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну предмету позовних вимог, в якій окрім вимог про збільшення розміру аліментів, заявила вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину.
Вказувала, що батько зобов`язаний нести й додаткові витрати на утримання дитини, крім сплати аліментів. Вона понесла наступні додаткові витрати на сина ОСОБА_3 :
відвідування дитячого садочку у період з січня 2019 року по липень 2020 року, вартістю 140 910 грн;
лікування отиту - 1882,71 грн (жовтень - грудень 2019 року);
заняття з логопедом - 2 400 грн (з жовтня по грудень 2019 року); 
лікування дитини (діагноз коклюш у лютому 2020 року) - 1895,42 грн; 
стоматологічні послуги в 2020 році - 26 574 грн; 
щеплення дитини у червні 2020 року - 800 грн; 
заняття з ментальної арифметики (для розвитку математичних здібностей) у 2020 році - 4060 грн; 
відвідування басейну влітку 2020 року - 270 грн; 
оздоровлення дитини в Туреччині з 31 липня по 09 серпня 2020 року -              29 261,11 грн;
купівля розвиваючих іграшок, додаткові деталі до велосипеду, відвідування розвиваючих заходів (Океанаріум), додатковий одяг, інші необхідні речі для розвитку дитини - 11 652,91 грн.
Загалом загальна сума додаткових витрат становить 219 706 грн, половину з яких повинен компенсувати відповідач, а саме в розмірі 109 853 грн.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від  22 березня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 4 000 грн, щомісячно, з подальшою індексацією, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину в розмірі 12 587,50 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 236 грн.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Не погоджуючись з вказаними рішенням суду та додатковим рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційними скаргами, в яких посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість судових рішень, ухвалених без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги на рішення суду вказувала, що суд при вирішенні спору в частині позовних вимог про збільшення розміру аліментів суд не врахував, що відповідач володіє наступним майном:
 
- 1/2 частина житлового будинку в м. Боярка (дата набуття 20.11.2001);
 
- 1/3 частина квартири (дата набуття 22.02.2000);
 
- 1/2 частина земельної ділянки в м. Боярка (дата набуття 02.07.2019).
 
Також судом не враховано, що 02.07.2019 дружиною відповідача разом з його матір'ю набуто у власність житловий будинок в м. Боярка, що дає підстави вважати, що саме відповідач фактично володіє 1/2 частиною цього будинку; в 2021 року відповідачем та його дружиною набуто у власність два автомобілі.
 
Суд при вирішенні позовної вимоги про збільшення розміру аліментів не взяв до уваги декларації відповідача за 2021 та 2022 роки, в яких дохід його дружини склав 124 340 та 78 336 грн відповідно; наявність депозитів у відповідача та його дружини.
 
Вказувала, що сума коштів, розміщених на банківських рахунках станом на 2021 рік складала 1 300 доларів США на рахунку відповідача, станом на 2022 рік - 6 501 доларів США на рахунку відповідача та 11 018 доларів США на рахунку його дружини; станом на 2023 рік - 8 000 доларів США на рахунку відповідача та 20 031 доларів США на рахунку дружини відповідача.
 
Вважала, що дані обставини свідчать про те, що активи та кошти розміщені на рахунках відповідача значно перевищують його офіційні доходи. Тому наявність в нього рухомого та нерухомого майна, коштів, коштів розміщених на депозитних рахунках вказує на фінансову спроможність сплачувати ним 17 500 грн аліментів на дитину щомісячно.
 
Суд дійшов помилкового висновку щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, оскільки не врахував вищевказаних обставин про наявність у відповідача майна та грошових коштів, про які згадувалося вище.
 
Суд також дійшов помилкового висновку, що витрати на відвідування дитячого садочку існували при ухваленні рішення про стягнення аліментів, адже такі обставини судом не були враховані, про що свідчить визначений судом розмір аліментів 2 500 грн.
 
Вказувала, що аліменти у розмірі визначеному судом не покривають витрат на відвідування дитиною дошкільного закладу, витрат на ліки та щеплення, додатковий розвиток дитини, зокрема відвідування басейну, ментальної арифметики тощо.
 
Вважала, що визначений судом розмір аліментів 2 500 грн не може забезпечити навіть необхідних витрат на дитину, таких як харчування, розвиток, лікування тощо, а тому сума додаткових витрат, які вона просить стягнути є обґрунтованою.
 
Крім цього, зазначила, що суд дійшов необґрунтованого висновку про відмову у стягненні з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 17 200 грн.
 
В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення суду                 ОСОБА_1 зазначила, що всупереч висновку Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц в мотивувальній частині додаткового рішення відсутні будь-які мотиви та розрахунки, з яких виходив суд, задовольняючи відповідачу витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
 
За наведених обставин просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі; скасувати додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року та відмовити повністю відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу.
 
Позивачка, належним чином повідомлена про розгляд її апеляційних скарг на рішення суду від 22.03.2024 та додаткове рішення суду від 07.05.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, що підтверджується звітами про доставку до електронного кабінету в системі "Електронний суд" представника ОСОБА_2 , яка подавала апеляційні скарги, копій ухвал про відкриття апеляційного провадження (том 2, а. с. 124, 247).
 
Відповідач також належним чином повідомлений про розгляд апеляційних скарг позивачки на рішення суду від 22.03.2024 та додаткове рішення суду від 07.05.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 241).
 
Заперечуючи проти апеляційних скарг, відповідач, діючи через свого представника ОСОБА_5 , через систему "Електронний суд" подав відзиви, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень, просив апеляційній скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення залишити без змін (том 2, а. с. 125-210;                            том 3, а. с. 1-9). 
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги позивачки підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від  03 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від  28 квітня 2021 року:
стягнуто з   ОСОБА_3 на користь   ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі, яка щорічно підлягає індексації, в розмірі 2 500  грн, щомісячно, починаючи з 10 січня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття;
стягнуто з   ОСОБА_3 на користь   ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, яка щорічно підлягає індексації, в розмірі 2 500 грн, щомісячно, починаючи з 10 січня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття;
стягнуто з   ОСОБА_3 на користь   ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1 000 грн, щомісячно, починаючи з 10 січня 2020 року до і до закінчення нею навчання, але не більше, ніж до досягнення двадцяти трьох років.
Постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення аліментів залишено без змін.
На час вирішення даної справи ОСОБА_3 припинив сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3, та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2.
Судом також встановлено, що 21 лютого 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 зареєстровано шлюб, в якому                    ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_11 .
З 03 липня 2020 року ОСОБА_3 призначений на посаду віце-консула Генерального консульства України в Стамбулі (витяг з наказу Міністерства закордонних справ України №831-ос від 30 червня 2020 року).
Сума нарахованої заробітної плати віце-консула Генерального консульства України в Стамбулі ОСОБА_3 у лютому 2023 року становила 11 560 грн: посадовий оклад - 9000 грн, надбавка за дипломатичний ранг - 400 грн, надбавка за вислугу років - 2160 грн, що підтверджується листом Міністерства закордонних справ                           №210/36-091-23967 від 03 березня 2023 року.
Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, застосувавши норми сімейного законодавства, які регулюють дані правовідносини, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для збільшення розміру аліментів.
При цьому, суд першої інстанції врахував наявні у справі докази, які підтверджують доходи відповідача, зокрема те, що ОСОБА_3 , як працівник дипломатичної служби отримує компенсаційні виплати в іноземній валюті. Проте, за приписами діючого законодавства, такі компенсаційні виплати відповідача не являються доходами, які враховуються при стягненні аліментів.
Так, в пункті 5 статті 12 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від                            26 лютого 1993 року за №146 (із змінами та доповненнями) (далі - Перелік)зазначено, що утримання аліментів не провадиться з компенсаційних виплат при відрядженнях.
Також в пункті 9 Переліку зазначено, що з осіб, які працюють в установах України, за кордоном, аліменти утримуються із заробітку, одержуваного в Україні в національній валюті.
Таким чином, враховуючи, що відповідач працює в установі України - Міністерство закордонних справ України, але здійснює роботу за кордоном, а саме в Туреччині (м. Стамбул) та отримує за відрядження компенсаційні виплати в іноземній валюті, то судом першої інстанції правомірно не взято такі виплати відповідача при вирішенні питання про збільшення розміру аліментів.
Відтак, доводи апеляційної скарги про наявність у відповідача грошових коштів в іноземній валюті, які розміщені на банківських рахунках не заслуговують на увагу судової колегії. Також суд першої інстанції врахував відомості, щодо наявності у відповідача майна та доходів, які зазначені в деклараціях за 2021 та 2022 роки.
Так, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, судом надано оцінку деклараціям ОСОБА_3 , які подані останнім за 2021 та 2022 роки, та значено, що дані докази не відображають матеріальне становище відповідача станом на час вирішення справи (2024 рік). 
Крім того, суд встановив, що згідно декларацій ОСОБА_3 про доходи за 2021 та 2022 роки залишився майже незмінним його щомісячний дохід.  А отримання інших доходів судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає недоречними доводи апеляційної скарги, що суд при ухваленні рішення не взяв до уваги обставин, зазначених в деклараціях про доходи відповідача за 2021 та 2022 роки.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд при визначенні розміру аліментів не врахував обставин того, що відповідач має у власності нерухоме майно, оскільки об'єкти нерухомого майна, на які вказує позивачка, були придбані ще під час їх перебування у шлюбі, а саме 22.02.2000, 20.11.2001 та 02.07.2019. Тобто не є доказом зміни майнового стану після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів.
Натомість у даній справі за вимогами про збільшення розміру аліментів, у відповідності до приписів статті 192 СК України, якою регламентовано підстави та порядок збільшення розміру аліментів, доведенню з боку позивача підлягає зміна матеріального або сімейного стану платника аліментів вже після визначення судом розміру аліментів, що відповідно в свою чергу є підставою для збільшення їх розміру.
Матеріали справи не містять доказів, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів у квітні 2021 року ОСОБА_3 придбав нерухоме майно.
Таким чином, факт володіння ОСОБА_3 нерухомим майном, яке було придбано під час перебування сторін у шлюбі ще задовго до визначення судом аліментів на сина сторін ОСОБА_3 , не є підставою для скасування рішення суду.
Також, не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про те, що дружина відповідача 02.07.2019 придбала будинок у м. Боярка Київської області, оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 укладено 21.02.2020, про що вказувалося вище. Отже, не можна вважати, що частина даного будинку належить відповідачу на праві спільної сумісної власності.
Доводи апеляційної скарги про наявність у відповідача депозитних вкладів, що не враховано судом першої інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованими, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою районного суду від 20.09.2023 задоволено клопотання позивачки та  витребувано від банківських установ виписку з особового рахунку клієнта банку - ОСОБА_3 , а також інформацію щодо наявності депозитів у ОСОБА_3 за період з 01.01.2022 по 20.09.2023.
На виконання ухвали суду від 20.09.2023 АТ "Універсал Банк" надав відповідь про те, що у період з 01.01.2022 по 20.09.2023 на обліку в                   АТ "Універсал Банк" відсутні депозитні рахунки відкриті на ім'я                ОСОБА_3 (том 1, а. с. 201-204; том 2, а. с. 9-11). Також АТ "Універсал Банк" надав інформацію, що в ОСОБА_3 наявний відкритий один рахунок в національній валюті (кошти на вимогу фізичних осіб) і виписку по цьому рахунку, з якої вбачається, що ОСОБА_3 у період з 01.01.2022 по 20.09.2023 здійснював переказ власних коштів у різних сумах                  ОСОБА_1 та їх дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
30 листопада 2023 року від АТ КБ "ПриватБанк" також надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 20.09.2023, а саме надана інформація про наявність відкритих у 2017 році у ОСОБА_3 трьох рахунків, по яких залишок коштів становить 2 652,96 грн, 582,85 грн та 465,47 грн.
В подальшому, а саме 02.12.2023 АТ "Універсал Банк" було надано додаткову інформацію щодо наявності у ОСОБА_3 відкритих банківських рахунків та повідомлено, що ім'я ОСОБА_3 було емітовано платіжну картку від 21.06.2022; на ім'я ОСОБА_3 не обліковуються та не обліковувались депозитні рахунки (вклади) (том 2, а. с. 25-28). Крім цього, АТ "Універсал Банк" долучив виписку по даній картці, з якої вбачається, що ОСОБА_3 здійснював переказ власних коштів у різних сумах ОСОБА_1 та їх дітям ОСОБА_4 і ОСОБА_8 за період з 01.01.2022 по 20.09.2023. 
З наведеного слідує, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про наявність у відповідача депозитних рахунків (вкладів).
Отже, наявність у ОСОБА_3 відкритих банківських рахунків, не свідчить про значне покращення його матеріального стану та відповідно рішення суду не може бути скасоване з цих підстав.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що придбання відповідачем та його дружиною у 2021 році двох автомобілів свідчить про покращення матеріального стану ОСОБА_3 , як платника аліментів.
Як вже вказувалося вище, 28 квітня 2021 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі №369/158/20 ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 2 500 грн, щомісячно.
З матеріалів справи також вбачається, а саме з декларації про доходи ОСОБА_3 за 2022 рік, що після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів з відповідача, останній та його дружина у жовтні та листопаді 2021 року придбали два автомобілі. Зокрема дружина відповідача придбала автомобіль марки Ford, а ОСОБА_3 придбав автомобіль марки HYUNDAI (том 2, а. с. 69).
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що автомобілі придбані за незначні грошові кошти, а саме за 90 000 грн та 47 629 грн відповідно, оскільки сам факт придбання відповідачем та його дружиною рухомого майна вже свідчить про поліпшення матеріального становища платника аліментів, що у відповідності до вимог статті 182 СК України обов'язково враховується при визначенні розміру аліментів. Більш того, зазначення ОСОБА_3 в декларації за 2022 рік вказано лише вартість автомобіля на дату набуття права. Проте, відсутні докази дійсної вартості автомобілів.
Також колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що автомобіль марки Ford придбано його дружиною за власні кошти, оскільки на придбане під час шлюбу майно право спільної сумісної власності презюмується, якщо не доведено протилежного в судовому порядку.
Обставини, які враховує суд, визначаючи розмір аліментів, законодавцем передбачено у ч. 1 ст. 182 СК України.
Так, положеннями частини 1 статті 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаного не врахував та не надав належної оцінки доводам позивачки про придбання відповідачем та його дружиною автомобілів вже після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, що в свою чергу свідчить про покращення матеріального стану ОСОБА_3 , як платника аліментів.
Відповідно до частини 2 статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
 
Беручи до уваги наведені положення закону та враховуючи, що факт придбання відповідачем та його дружиною двох автомобілів в жовтні-листопаді 2021 року свідчить про покращення його матеріального стану, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для збільшення розміру аліментів.
Крім того, колегія суддів також враховує, що відповідач, заперечуючи проти позовних вимог не доводив, що він не має можливості сплачувати аліменти на сина ОСОБА_3 в тій чи іншій сумі, а лише посилався на те, що наведені позивачкою обставини не можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів. Проте, такі заперечення відповідача відхилені судом колегією суддів.
Водночас, колегія суддів враховує і ту обставину, що позивачка не надала суду доказів того, що вона несе витрати на сина ОСОБА_3 в середньому 35 000 грн на місяць, як вона вказує в позовній заяві. Тому є не доведеними вимоги про стягнення аліментів в розмірі 17 500 грн.
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.03.2024 в частині визначеного розміру аліментів, які підлягають збільшенню, підлягає зміні шляхом збільшення їх розміру з 4 000 грн до 8 000 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Щодо вирішення судом позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що нею понесено наступні додаткові витрати на сина ОСОБА_3 , половину з яких зобов'язаний сплатити відповідач, а саме:
відвідування дитячого садочку у період з січня 2019 року по липень 2020 року - 140 910 грн;
лікування отиту - 1882,71 грн (жовтень - грудень 2019 року);
заняття з логопедом - 2 400 грн (з жовтня по грудень 2019 року); 
лікування дитини (діагноз коклюш у лютому 2020 року) - 1895,42 грн; 
стоматологічні послуги в 2020 році сплатила - 26 574 грн; 
щеплення дитини у червні 2020 року - 800 грн; 
заняття з ментальної арифметики (для розвитку математичних здібностей) у 2020 році - 4060 грн; 
відвідування басейну влітку 2020 року - 270 грн; 
оздоровлення дитини в Туреччині з 31 липня по 09 серпня 2020 року - 29261,11 грн;
купівля розвиваючих іграшок, додаткові деталі до велосипеду, відвідування розвиваючих заходів (Океанаріум), додатковий одяг, інші необхідні речі для розвитку дитини - 11 652,91 грн.
Загальна сума додаткових витрат становить 219 706 грн, половина з яких 109 853 грн.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5, відвідував групу денного догляду за дітьми Дитячого арт-центру DolonkiClub з жовтня 2018 року по теперішній час, що підтверджується довідкою, яка видана 10 лютого 2020 року ФОП ОСОБА_15 .
Згідно довідок ФОП ОСОБА_15 , грошові кошти за дитину були внесені ОСОБА_1 за 2019 рік в розмірі 88 455 грн та за період з січня по липень 2020 року в розмірі 52455 грн. 
Позивачкою здійснено витрати, які є разовими та необхідними, на лікування сина ОСОБА_3 у стоматолога на загальну суму 25 175 грн.
Також з матеріалів справи вбачається, що позивачкою надано суду докази придбання ліків, грошових витрат на здійснення щеплення дитині, на заняття з логопедом, відвідування басейну, заняття з арифметики та на придбання іграшок, додаткові деталі до велосипеду, відвідування розвиваючих заходів (Океанаріум), додаткового одягу й інших речей для дитини.
Крім цього, позивачка надала докази придбання авіаквитків та придбання путівки до Туреччини влітку 2020 року.
Згідно з вимогами ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, застосувавши положення статті 185 СК України, а також врахувавши, що позивачем не доведено якими саме особливими обставинами викликані такі витрати на дитину, як відвідування дитиною платного дошкільного навчального закладу, лікування дитини (отит, коклюш), здійснення дитині щеплення, відвідування дитиною логопеда, додаткові заняття з арифметики, одноразове відвідування басейну, розвиваючі іграшки, додаткові деталі до велосипеду, відвідування розвиваючих заходів (Океанаріум), додатковий необхідний одяг, інші речі для розвитку дитини та відпочинок влітку 2020 року в Туреччині, дійшов правильного висновку про часткове задоволення цих позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 половини понесених останньою витрат на стоматологічні послуги для дитини у розмірі 12 587,20 грн.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що зазначені витрати є повсякденними, поточними витратами на забезпечення життєвих потреб дитини. Їх придбання не було зумовлено особливими обставинами. Такі витрати суд враховував і при вирішенні питання про стягнення аліментів, і при вирішенні питання про збільшення розміру стягуваних аліментів.
До того ж, суд обґрунтовано вказав, що позивачка не надала належних доказів понесення витрат на відпочинок у Туреччині влітку 2020 року в розмірі 29 261,11 грн, оскільки в квитанції на придбання авіаквитку відсутнє розмежування вартості квитка на дитину та на позивачку. Подані позивачем докази не містять інформації про те, що дитина потребує постійного лікування, постійного проведення процедур, а також проходження медичних процедур, які потребують щомісячних витрат, як і не містять інформації відповідних рекомендацій лікарів про лікування дитини або необхідності оздоровлення за межами України.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що визначений судом розмір аліментів не покриває всіх щомісячних витрат на дитину, оскільки дані обставини у відповідності до вимог ст. 185 СК України не встановлюються судом при вирішенні спору про стягнення додаткових витрат на дитину.
З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги про наявність у відповідача майна та грошових коштів, які надають йому можливість надавати додаткові витрати дитині.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину.
Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з рішенням суду в цій частині позовних вимог висновків суду не спростовують та зводяться до власного тлумачення позивачкою норм сімейного законодавства, що регулюють дані правовідносини.
Щодо розподілу судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції понесла витрати на правничу допомогу в розмірі              17 500 грн, на підтвердження чого надала належні докази у визначений законом строк.
З матеріалів справи також вбачається, що після ухвалення основного рішення відповідач звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив покласти на позивачку понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн ОСОБА_3 надав суду належні докази.
Отже, за час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка понесла витрати на правничу допомогу у розмірі 17 200 грн, а відповідач поніс витрати у розмірі 12 000 грн.
Додатковим рішенням суду першої інстанції від 07 травня 2024 року, яке оскаржується позивачкою, вирішено стягнути з останньої на користь відповідача понесені останнім витрати на правничу допомогу у розмірі              6 000 грн.
Законодавцем визначено, що додаткове рішення є невід'ємною частиною основного рішення суду.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює і розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки основне рішення суду змінено, то у відповідності до положень  ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні і додаткове рішення суду. У зв'язку з цим, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 4 935 грн, а з                  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 8 616 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З наведеного слідує, що на позивачку покладається більша сума судових витрат.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про зобов'язання ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_3 різницю суми судових витрат на правничу допомогу, які покладаються на сторін, у розмірі                     3 681 грн (8 616-4935).
 
Крім того, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору у даних правовідносинах, то з ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 514,71 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат та додаткове рішення суду в силу вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України теж підлягають зміні.
За наведених обставин апеляційні скарги позивачки як на основне рішення, так і на додаткове рішення підлягають частковому задоволенню.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України              
 
                                    П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від              22 березня 2024 року в частині визначеного розміру аліментів, який підлягає збільшенню, - змінити.
 
У цій частині резолютивну частину рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2024 року викласти в наступній редакції:
 
"Збільшити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2021 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 8 000 (вісім тисяч) грн 00 коп., з подальшою щорічною індексацією, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття". 
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від              22 березня 2024 року в частині стягнення додаткових витрат - залишити без змін.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від              22 березня 2024 року в частині розподілу судових витрат та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від              07 травня 2024 року в частині визначеного розміру витрат на правничу допомогу - змінити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 681 (три тисячі шістсот вісімдесят одна) грн 00 коп.
 
Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 1 514 (одна тисяча п'ятсот чотирнадцять) грн 71 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3                   ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                    О. Ф. Мазурик

Судді                                                                                 О. В. Желепа

                                                                                         О. В. Немировська