ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

27 серпня 2024 року 	м.Суми	

Справа №591/8795/23 
Номер провадження 22-ц/816/1287/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Виконавчий комітет Сумської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бельського Володимира Михайловича 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2024 року, в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 14 березня 2024 року,

                                                                  в с т а н о в и в: 

03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання права найму на квартиру. Свої вимоги мотивувала тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у власності територіальної громади м. Суми. Згідно довідки КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» від 21 січня 2021 року право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.
Заселення в цю квартиру відбувалося на підставі ордеру № 572 від 25 жовтня 1984 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним ордером. У цій квартирі проживав його батько ОСОБА_2 спочатку сам, а приблизно з 2018 року став проживати з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. Факт проживання у зазначений період вказаних осіб у цій квартирі підтверджується довідкою про склад сім`ї від 02 лютого 2021 року №14.03-08/74154.
У той період позивач проживав за місцем реєстрації зі своєю матір`ю.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . Після смерті вказаних осіб позивач став доглядати за квартирою.
У кінці лютого 2022 року розпочалася збройна агресія РФ проти України, тому позивач проживав зі своєю матір`ю. Після звільнення Сумської області від окупації, з початку червня 2022 року він перевіз свої речі та став мешкати і користуватися цією квартирою та користується до цього часу, сплачує комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями.
З метою визнання його наймачем вказаної квартири ОСОБА_1 звернувся з відповідною заявою до виконавчого комітету Сумської міської ради, але отримав відмову від 19 вересня 2023 року № 14.01-12/2137, з тих підстав, що він в цій квартирі не зареєстрований.
Вважає, що він, як син, у відповідності до ст. 64 ЖК України, є повнолітнім членом сім`ї померлого наймача, тому вправі вимагати визнання його наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.
Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати за ним право найму за раніше укладеним договором найму жилого приміщення між територіальною громадою м. Суми та ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , як членом сім`ї попереднього наймача.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання права найму на квартиру відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Бельський В.М., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вказує, що належними доказами підтверджено факт вселення його батька у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на законних підставах, тому він, як син померлого квартиронаймача, який після його смерті проживає в цій квартирі та несе тягар її утримання. 
Доводить, що він, як повнолітній член сім`ї померлого наймача, відповідно до ст. 64 ЖК України, вселився в це житло і набув рівного права користування квартирою, тому вправі вимагати визнання його наймачем квартири за раніше укладеним договором найму житлового приміщення замість попереднього наймача. Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами факту його проживання у спірній квартирі. 
Зазначає, що квартира, у якій він значиться зареєстрованим, не приватизована, іншого житла він у власності не має. Сама по собі реєстрація місця проживання не свідчить, що він позбавлений права користування спірною квартирою, так як користується цим житлом як член сім`ї наймача.
У відзиві на апеляційну скаргу виконавчого комітету Сумської міської ради заперечує проти доводів апеляційної скарги та проти задоволення позову. Вказує, що крім померлого наймача ОСОБА_2 інших зареєстрованих осіб у квартирі не було і ордер видавався тільки на нього одного. Позивач значиться зареєстрованим у іншій квартирі. Одночасно із смертю наймача ОСОБА_2 припинив дію і договір найму квартири АДРЕСА_2 , а тому це житло знаходиться у власності територіальної громади.  
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України. 
Сторони належним чином повідомлені, проте в судове засідання не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ордер на житлове приміщення № 572 від 25 жовтня 1984 року був виданий ОСОБА_2 на право вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).
Згідно паспортних даних позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 5-6).
Із довідки КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» Сумської міської ради від 26 січня 2021 року вбачається, що згідно з документами, наявними в інвентаризаційних справах КП «Сумське міське БТІ» Сумської міської ради, які зберігаються у Департаменті ресурсних платежів Сумської міської ради станом на 29 грудня 2012 року, право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано (а.с. 8).

За даними довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 02 лютого 2021 року № 14.03-08/74154, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).
Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копіє свідоцтва про смерть (а.с. 12).
Позивачем ОСОБА_1 надано суду копії квитанцій, на підтвердження оплати комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-19).
На заяву ОСОБА_1 Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради 19 вересня 2023 року за № 14.01.-12/2137 надало відповідь, в якій зазначило, що з поданих ним документів вбачається, що крім померлого наймача ОСОБА_2 інших зареєстрованих осіб у квартирі не було. ОСОБА_1 у вищевказаній квартирі ніколи не реєструвався, а зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
Тому, одночасно зі смертю наймача ОСОБА_2 припинив дію договір найму квартири АДРЕСА_5 знаходиться у власності територіальної громади м. Суми.
Жилі приміщення, які знаходяться у власності територіальної громади м. Суми, підлягають розподілу громадянам, які перебувають на квартирному обліку у виконавчому комітеті Сумської міської ради.
Тому, визнати ОСОБА_1 наймачем вищевказаної квартири виконавчий комітет Сумської міської ради не має законних підстав (а.с. 20).
Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він є знайомим позивача, знають один одного близько восьми років. Позивач жив зі своїм батьком по АДРЕСА_6 до тих пір, поки у нього не з`явилася цивільна дружина. Близько трьох років тому він поїхав від батька, щоб не заважати, жив у матері в районі Курського проспекту. Як батька не стало, ОСОБА_5 знов став жити на СКД, і вони почали знову зустрічатися.
Свідок ОСОБА_1 суду пояснила, що позивач є її сином, вона мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . ОСОБА_2 , батько сина, як дуже захворів у 2020 році, в кінці року, то вона і син доглядали його: син міг вночі залишитися, а вона вдень приїжджала. Помер ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони його поховали. Потім в середині 2022 року син переїхав за адресою мешкання батька по АДРЕСА_7 , забравши свої особисті речі. За життя батька, позивач часто з ним проживав. Як ОСОБА_2 став мешкати зі співмешканкою, то позивач часто ночував у них. Квартира по АДРЕСА_8 - це її квартира, вона не приватизована, син прописаний за цією адресою. Батько позивача боявся, що його отруять і боявся прописати сина в квартиру. Співмешканка проживала періодично, вона не була прописана. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права найму на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем, який має зареєстроване місце проживання за іншою адресою, не було доведено виникнення у нього права користування цим житлом, одноособовим наймачем якого був його померлий батько.  
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ордер на житлове приміщення № 572 від 25 жовтня 1984 року на право вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , видавався тільки на ОСОБА_2 .
Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
У постанові Верховного Суду України від 21 липня 2021 року, справа № 520/80/19, зроблено висновок, що скільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР).
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК УРСР).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Особи, які вселилися з метою здійснення догляду за наймачем є тимчасовими мешканцями, які не набувають самостійного права користування жилим приміщенням незалежно від тривалості проживання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, суд правильно прийняв до уваги, що відсутні будь-які докази наявності письмової згоди наймача спірного житлового приміщення ОСОБА_2 на вселення, реєстрацію та проживання позивача, що виключає наявність підстав для набуття ним права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Тимчасове користуванням спірною квартирою, наймачем якої був батько позивача, не надає йому самостійного права користування цим житлом.
При цьому судом враховано, що позивач зберігає право користування на інше житло за адресою: АДРЕСА_4 , в якому він зареєстрований.
Судом першої інстанції обґрунтовано надана критична оцінка показам свідків про проживання позивача певний період у квартирі, наймачем якої був його батько, оскільки за ним зберігалося право користування іншою квартирою, в якій зареєстровано його місце проживання. 
Оплата позивачем комунальних послуг за вказаною адресою протягом періоду проживання у квартирі не є підставою виникнення у нього права на це житло за раніше укладеним договором найму житлового приміщення. 
Посилання позивача на вселення його у спірне житло і набуття права користування квартирою за раніше укладеним договором найму житлового приміщення його батьком, не підтверджено будь-якими належними та допустимими доказами.
Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що за життя батька - наймача квартири, та на час його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , до цього житла не вселявся, а став проживати у спірній квартирі тільки з червня 2022 року.   
На підставі оцінки доказів кожного окремо та у їх сукупності, суд першої інтсанції встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення цієї конкретної справи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки останній не довів факт ведення ним разом із померлим ОСОБА_2 спільного господарства та постійного проживання однією сім`єю в спірній кімнаті на день смерті батька. 
Посилання позивача про те, що він вселився в спірну квартиру з дотриманням правил, встановлених ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР є безпідставними та не доведені ним належними та допустимими доказами. Саме по собі посилання на фактичне проживання разом із наймачем у спірній кімнаті не свідчить про дотримання встановленого законом порядку вселення та набуття права користування спірною квартирою. 
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367-369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
   
                                                                    п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бельського Володимира Михайловича залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   О. І. Собина