ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 215/7131/20
провадження № 51-1288км24
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,                              
захисника                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                               ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року щодо 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпра, жителя АДРЕСА_1 ), зареєстрованого у АДРЕСА_2 ), раніше неодноразово судимого, останній раз - за вироком Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2016 року за ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (надалі - КК) із застосуванням ст. 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, звільненого 18 вересня 2017 року у зв`язку  з відбуттям покарання, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна.  
Згідно з фактичними обставинами, детально наведеними у вироку, ОСОБА_7 будучи особою, яка раніше вчинила розбій, 28 жовтня 2020 року близько 17:30, діючи з умислом, спрямованим на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, біля ставка, розташованого поблизу СТ «Схід» по вул. С. Колачевського в Тернівському районі м. Кривого Рогу, з корисливих мотивів, завдав потерпілій ОСОБА_8 численних ударів фрагментом бетону в область потилиці та голови від чого остання втратила свідомість, а потім вихопив у неї поліетиленовий пакет з майном і гаманцем, в якому знаходились грошові кошти в сумі 200 гривень, спричинивши потерпілій тяжких тілесних ушкоджень і майнової шкоди в розмірі 200 гривень.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 06 лютого 2024 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. 
Обґрунтовуючи доводи, викладені у касаційній скарзі засуджений звертає увагу на те, що судовий розгляд у суді першої інстанції відбувався неповно, а висновки суду, відображені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення.
Так, касатор детально наводить аргументи з приводу неузгодженості доказів, які, на його думку, мають характер лише припущень, а також неповного відображення показань свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та потерпілої.
Більше того, уважає показання вказаних свідків і потерпілої суперечливими, такими, що не доводять його винуватості та умислу саме на викрадення майна потерпілої.
Також вказує на недопустимість протоколу огляду речей від 29 жовтня 2020 року, які він начебто видав добровільно, оскільки він просто повідомив місце знаходження цих речей.
Між тим зазначає, що працівники правоохоронних органів чинили на нього тиск, а тому він під час досудового розслідування визнавав свою винуватість.
Касатор наводить докладні мотиви незгоди з оцінкою судом доказів, які покладені в основу обвинувального вироку і помилковості, встановлених фактичних обставин.
Водночас, на переконання ОСОБА_7 , всі вищенаведені недоліки судового розгляду, допущені місцевим судом, не були усунуті в ході апеляційного перегляду, зокрема суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи його апеляційної скарги, які стосуються необґрунтованості вироку місцевого суду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду, не здійснив їх повної та всебічної оцінки, формально погодившись із висновками суду першої інстанції.
Додає, що апеляційний суд, незважаючи на те, що в апеляційній скарзі порушувалось питання про неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду фактичним обставинам, повторно не дослідив доказів, через що, як уважає засуджений, апеляційний розгляд був однобічним та упередженим.
Крім цього, окремо наголошує на порушенні його права на захист, оскільки за наявності клопотання про відмову від захисника, суд апеляційної інстанції його проігнорував.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисникта засуджений підтримали касаційну скаргу останнього, прокурор  заперечував проти задоволення скарги, вважаючи її необґрунтованою. 
 
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під часперевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання засудженим установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до  тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, враховуючи вимоги ст. 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у своїй касаційній скарзі засуджений, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
З огляду на це, суперечливість між показаннями свідків, потерпілої та їх неповнота не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Водночас суди попередніх інстанцій, визнали ці докази узгодженими між собою, такими, що не суперечать як один одному, так й іншим доказам, відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим не було підстав не приймати їх та визнавати недопустимими.
Судові рішення свідчать, що суди перевіряли доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком  місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважаючи цей висновок обґрунтованим, зробленим на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
Даючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, а саме: показанням обвинуваченого, потерпілої і свідків, письмовим доказам, зокрема, даним висновків експертів, протоколу слідчого експерименту, протоколу проведення впізнання за фотознімками які місцевий суд визнав належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують, визначені ст. 91 КПК, обставини, які підлягають доказуванню, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 187 КК.
Між тим, місцевий суд визнав дані протоколу огляду предметів від 29 жовтня 2020 року в ході якого ОСОБА_7 добровільно видав в приміщенні поліцейської станції речі потерпілої: ключі, банківську картку «ПУМБ» на ім`я ОСОБА_8 , косметичну сумочку, помаду, зарядний пристрій до мобільного телефону, дисконтні та візитні картки, як і вказані речові докази, недопустимими доказами, адже вказаний огляд суперечить правилам ч. 1-5 ст. 237 КПК.
Із такою оцінкою погодився й суд апеляційної інстанції.
На переконання колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій є правильними і не викликають суперечностей.
Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Суди першої та апеляційної інстанцій врахували вказаний стандарт та навели мотиви прийнятого рішення зі спростуванням версії сторони захисту. 
Як убачається зі змісту вироку суду, висновок про доведеність винуватості зроблений на підставі оцінки сукупності доказів, зокрема, суд зазначив, що потерпіла ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10 описували обставини, виходячи з власного бачення перебігу подій, а їх показання узгоджуються між собою, не суперечать протоколам слідчих дій, тому незгода ОСОБА_7 не тягне за собою недопустимість цих доказів.
Згідно з фактичними обставинами справи, встановленими місцевим судом, потерпіла повідомила, що на неї був здійснений напад з боку наглядно знайомого ОСОБА_7 , зокрема вказала, що різко відчула сильний удар твердим предметом ззаду в потилицю, вона обернулася і побачила, що на неї напав ОСОБА_7 , який каменем став наносити їй множинні удари в голову, вона закривалася руками, але втратила свідомість. Також потерпіла ОСОБА_8 повідомила, що в результаті розбійного нападу ОСОБА_7 забрав у неї пакет в якому були ключі, косметичка з речами, та грошима.
Колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів кримінального провадження і змісту касаційної скарги убачається, що факт спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, з використанням каменю (бетону) не заперечується засудженим, адже останній оспорює саме заволодіння речами і грошовими коштами потерпілої.
Показання ОСОБА_8 в частині заволодіння її майном засудженим, підтверджується зокрема даними протоколу слідчого експерименту, допустимість якого в касаційній скарзі не ставиться під сумнів, а також квитанцією на ім`я потерпілої, яка була вилучена з куртки засудженого у ході огляду.
З вироку убачається, що у ході слідчого експерименту засуджений показав місце нападу, за допомогою манекена продемонстрував, як і куди наносив удари каменем в голову, показав місце падіння потерпілої, і місце куди він викинув речі.
Указаний протокол визнаний допустимим доказом, слідча дія проводилась за участю понятих і ОСОБА_7 , які жодних скарг чи зауважень не висловлювали.
Беручи до уваги наведене, колегія суддів не убачає підстав сумніву в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, адже суди у достатній мірі мотивували свої рішення в цій частині.
Що стосується порушення права на захист в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 54  Кримінального процесуального кодексу України обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його.
За частиною 2 цієї статті якщо підозрюваний, обвинувачений наполягає на відмові від захисника, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані організувати зустріч захисника з підозрюваним, обвинуваченим. У разі якщо підозрюваний, обвинувачений особисто та безпосередньо повідомляє захиснику про небажання мати захисника, заміну захисника після конфіденційної розмови із захисником, така відмова або заміна фіксується у протоколі процесуальної дії або журналі судового засідання.
Як убачається зі змісту журналу і аудіозапису судового засідання від 06 лютого 2024 року ОСОБА_7 порушував питання про призначення йому нового захисника (т. 3, а. п. 245, 246).
Зазначене клопотання було поставлено на обговорення, після чого було оголошено перерву з метою спілкування захисника і ОСОБА_7 .
Після закінчення перерви, засуджений не наполягав на своєму клопотанні і не заперечував проти продовження апеляційного розгляду за участю сторін кримінального провадження, які були у судовому засіданні.
Згідно з матеріалами кримінального провадження, адвоката ОСОБА_11 було призначено захисником ОСОБА_7 на підставі доручення відповідного центру з надання безоплатної правової допомоги у зв`язку з тим, що попередня захисниця вступила до лав Збройних сил України (т. 3, а. п.103, 109).
Слід звернути увагу, що адвокат ОСОБА_11 приймала участь у справі під час розгляду кримінального провадження в районному суді у двох засіданнях, коли судовий розгляд було майже завершено.
Між тим позиція захисника як під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу, так і під час допиту свідків та судових дебатів не суперечила позиції підзахисного.
Більше того з метою підготовки до судового засідання захисник подавала відповідне клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та отримання копії технічних звукозаписів судового засідання.
Отже об`єктивних даних про неналежне виконання захисником ОСОБА_11 професійних обов`язків захисника, що могли призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_7 , передбачених ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України і ст. 20 КПК, матеріали провадження не містять.
Водночас щодо оцінки ефективності або неефективності здійснення захисту адвокатом ОСОБА_11 , то суд не має повноважень оцінювати ефективність стратегії та тактики захисту, оскільки давати таку оцінку можуть лише відповідні органи адвокатського самоврядування. 
Ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав і кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках, є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.
Твердження засудженого про тиск з боку правоохоронних органів, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
За послідовною практикою Верховного Суду (Постанови від 02 березня 2021 року справа № 737/641/17 (провадження № 51-6562км18); від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19); від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження № 51?5690км19); від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20); від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18), для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.
Місцевий суд у вироку закцентував на тому, що ОСОБА_7   на запитання прокурора і роз`яснення суду не бажав подавати заяву до Державного бюро розслідувань, не бажав перевірки зазначених обставин відповідним компетентним органом.
Заразом під час апеляційного розгляду, ОСОБА_7 також не наполягав на перевірці цих фактів.
Беручи до уваги позицію засудженого, який протягом як досудового розслідування, так і під час розгляду кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанцій, будучи забезпеченим захисником, жодного разу не звернувся з відповідною заявою до відповідних органів, колегія суддів не убачає підстав для визнання доказів недопустимими через застосування недозволених методів слідства.
Більше того, колегія суддів зважає на те, що доведеність винуватості ОСОБА_7 не ґрунтується на його визнавальних показаннях, адже в основу вироку покладена сукупність інших доказів, зокрема, даних висновків експертів, показань потерпілої та свідків, даних протоколу проведення впізнання за фотознімками з потерпілою.
Аргументи про формальність апеляційного розгляду і необхідність повторного дослідження доказів, Суд уважає непереконливими.
По-перше засуджений не звертався з відповідним клопотанням про повторне дослідження доказів.
По-друге, апеляційний суд дійсно має право за власною ініціативою дослідити докази повністю або частково коли доводи апеляційної скарги стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення або неповноти судового розгляду, однак це стосується випадку, коли апеляційний суд убачає такі порушення, допущені місцевим судом.
У проваджені яке є предметом розгляду, суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 і оцінкою доказів, які покладені в основу вироку і не здійснив їх іншу оцінку, а тому обов`язок повторно досліджувати докази не виник.
За наслідками касаційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за його скаргою, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості таких доводів.
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження засудженого про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК є безпідставним.
На переконання колегії суддів, аргументи засудженого про відсутність достатніх підстав уважати, що він скоїв інкриміноване йому кримінальне правопорушення зводяться до незгоди з судовими рішеннями та наданні власної оцінки доказам та обставинам справи.
З огляду на наведене вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути провадження і  постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, Суд не встановив, а тому, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 липня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                            ОСОБА_3