Номер провадження: 22-ц/813/3411/24 
Справа № 523/7388/21
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Губар Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2023 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Євгенія Олександрівна про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є.О., в якій просило визнати недійсним договір дарування від 25 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є.О., зареєстрований за реєстровим № 57 та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати запис про проведену державну реєстрацію запис право власності/довірчої власності: 13933680, припинивши право власності за ОСОБА_1 на вищевказану квартиру.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за договором про відступлення права вимоги, укладеним з ПАТ КБ «Надра», ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набув право вимоги за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», а також право звернення на предмет застави за договорами застави цінних паперів та застави майнових прав за договором купівлі-продажу цінних паперів, за якими ОСОБА_2 передав у заставу банку майнові права та цінні папери в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів не виконував, в порушення умов кредитного договору не повідомив банк про реєстрацію права власності на квартиру, не уклав договір іпотеки, Крім того, передав за договором дарування право власності ОСОБА_1 , тоді коли квартира була інвестована за рахунок кредитних коштів. Рішенням суду від 19 липня 2016 року з відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь банку у розмірі 3336105,86 грн та судовий збір. Перереєстрація предмету застави без згоди заставодержателя призвела до порушення права кредитора в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 18.06.2024 року на 14:30 год. відповідачі не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку та про відкладення розгляду справи з викладенням відповідних обґрунтувань не подавали.
Присутній в судовому засіданні представник ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не заперечував проти розгляду апеляційної скарги за фактичною явкою сторін.
Від третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є.О. надійшла заява про розгляд справи в апеляційному суді без її приступності та одночасно просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити враховуючи надані нею пояснення.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки поважність причин неявки відсутніх в судовому засіданні 18.06.2024 року о 14:30 год. відповідачів  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції документально не встановлена, а наявних у справі матеріалів достатньо для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які не з`явилися при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.  
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.
Залишаючи позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 без задоволення через пропуск трирічного строку позовної давності для визнання недійсним договору, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що він не міг дізнатися про порушення свого права.
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що:
- 24 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» укладено кредитний договір № ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року, за яким ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 65578,80 доларів США, з цільовим призначенням - придбання цінних паперів - облігації у бездокументарній формі випуску у кількості 6620 штук, емітованих ТОВ «Сіріус», з номінальною вартістю кожної облігації 35,55 грн. з метою фінансування будівництва житлової нерухомості згідно з Договором купівлі-продажу цінних паперів №Д-167/03 від 08 липня 2008 року, що укладений між ОСОБА_2 та продавцем цінних паперів ТОВ «Паралелі», та Договору про участь у фінансуванні будівництва житлового будинку №2к244.6п.6с від 08 липня 2008 року, що укладений між Позичальником та ТОВ «Сіріус», на підставі якого ОСОБА_2 передається об`єкт фінансування, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Пунктом 2.1.3 Кредитного договору № ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року встановлено, що протягом 3-х робочих днів з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операцій по списанню цінних паперів, зазначених у п. 1.2 цього Договору, з рахунку, відкритому у ВАТ «НАДРА», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, у якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальник укладає з банком нотаріально оформлений Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 66,20 метрів квадратних, яка складається з 2 кімнат. Згідно з підпунктом 4.3.5. пункту 4.3 кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, укласти з банком договір , передбачений п.2.1.3 цього договору. Умовами кредитного договору закріплено також і відповідальність сторін. Так , згідно з пунктом 5.3. у разі порушення позичальником вимог п. 4.3 за виключенням п.п.4.3.8,4.3.9 цього договору, позичальник зобов`язаний оплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.11. договору за кожен випадок. Згідно з п.7.3 кредитного договору сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років. Відповідно до п.п.1.2 кредитор ВАТ "КБ "Надра" він укладався з урахуванням умов договору №2к244.6п.6с про участь у фінансуванні будівництва житлового будинку укладеного 08 липня 2008 року між ТОВ "Сіріус" та ОСОБА_2 :
- в подальшому між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «НАДРА» були укладені договори застави цінних паперів № ОД14/07/2008/840-3/167 від 24 липня 2008 року та застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів № ОД14/07/2008/840-ЗМП/167 від 24 липня 2008 року, за якими в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 передав в заставу банку майнові права. У випадках, передбачених кредитним договором, заставодержатель набуває право звернути стягнення на предмет застави та отримати задоволення своїх прав за рахунок вартості предмету застави (п. 3.1 договору застави майнових прав від 24 липня 2008 року);
- відповідно до п.п.4.1, 4.2 Договору про участь у фінансуванні будівництва житлового будинку № 2к244.6п.6с від 08 липня 2008 року визначено, що передача квартири у власність здійснюється після закінчення будівництва, прийняття об`єкта в експлуатацію та шляхом підписання акту про розрахунок або іншим способом, передбаченим Інформацією про випуск облігацій, але за умови повного виконання боржником своїх зобов`язань. Згідно з п.п.5.1.1 цього договору ТОВ "Сіріус" зобов`язувалося забезпечити завершення будівництва, а також прийняття житлового будинку та його складових частин в експлуатацію у ІІ -му півріччі 2008 року;
- за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на вказану квартиру було зареєстровано за боржником – ОСОБА_2 та у подальшому відчужено на користь іншої особи – ОСОБА_1 . В порушення п.2.1.3 Кредитного договору ОСОБА_2 не повідомив банк про факт реєстрації прав власності на нерухоме майно та не уклав нотаріально оформлений Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (будівельна адреса), загальною площею 66,20 метрів квадратних, яка складається з 2 кімнат;
- згідно з відомостями Юридичного департаменту Одеської міської ради відповідач ОСОБА_2 оформив право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 15.07.2010 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради. Дане свідоцтво було видано на підставі договору № 2к244.6п.6с про інвестування будівництва житлового будинку від 08.07.2008 року, додаткової угоди № 1 від 22.12.2008 року, акту прийому-передачі об`єкта інвестування від 22.12.2008 року. Право власності зареєстровано в електронному реєстрі 16.07.2010 року.
- у подальшому 25 березня 2016 року на підставі договору дарування право власності на квартиру АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є.О., реєстровий № 57, та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29006847 від 30 березня 2016 року, номер запису/довірчої власності: 13933680; 
- заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси №523/14639/15-ц від 19 липня 2016 року солідарно стягнуто у тому числі з боржника на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року в сумі 3 336 105,86 грн (екв. 155 705,79 дол. США), з них: 1 375 599,06 грн (еквівалент 64 203,22 дол. США) - заборгованість за кредитом; 1 279 632,27 грн (еквівалент 59 724,17 дол. США) заборгованість по сплаті відсотків; 680 874,53 грн (еквівалент 31 778,40 дол. США) пеня за прострочення сплати кредиту, вказане рішення набрало законної сили, але боржниками не виконується; 
- 21 липня 2020 року за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року, між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № GL48N718070_I_4 про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» (на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»), а також право звернення на предмета застави за договорами: застави цінних паперів № ОД14/07/2008/840-3/167 від 24 липня 2008 року та застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів № ОД14/07/2008/840-ЗМП/167 від 24 липня 2008 року.
- станом на 21 липня 2020 року ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим заборгованість склала 4 741 320,54 грн.
Колегія суддів виходить з такого.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 589 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про заставу» у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Частиною 1 ст. 590 ЦК України передбачено звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 2 статті 1050 ПК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. ст. 572. 574 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 1 ст. 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.
За нормами ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За нормами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Перереєстрація предмету застави призвела до порушення права Кредитора в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.
Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.
За нормами ст. 28 Закону України "Про заставу” застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.
Отже, жодних підстав для припинення іпотеки, встановлених законодавством, не має.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч. 5 ст. 202 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до норми ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Верховний Суд в своїх постановах від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 в схожих правовідносинах також зробив висновок про недобросовісну поведінку особи та зловживання правами, які порушують права кредитора.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент розгляду даної справи) скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав.
Врахувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц в контексті встановлених у справі обставин, суд першої інстанції вірно зазначив, що на відповідача було покладено обов`язок за умовами договору повідомити кредитора про реєстрацію права власності, однак він цієї умови не виконав, протягом трьох днів не повідомив про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а вже під час розгляду справи у суді про стягнення заборгованості за кредитом, 25 березня 2016 року, здійснив відчуження на користь сина, розуміючи, що після стягнення заборгованості буде нести відповідальність власним майном.
Суд набув обґрунтованого висновку, що відповідач вчинив такі дії, як для уникнення передачі майна в заставу так і для уникнення відповідальності від виконання зобов`язань за кредитним договором та рішення суду, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив договір дарування, який порушує права кредитора та його дії направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, внаслідок чого позивач, як заінтересована особа, яка набула право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, права та законні інтереси якої порушуються, обґрунтовано заявив вимоги про визнання правочину недійсним.
Разом з тим, вірно вважаючи, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним договору дарування від 25 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гайдаржи Є.О., зареєстрований за реєстровим № 57 є обґрунтованими, суд першої інстанції у зв`язку з подачею відповідачем відповідної заяви, застосував строк позовної давності.
Відповідно до вимог статті 256 ЦК позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК становить три роки.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК суд вирішує справи відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування конвенції (пункт 1 статті 32 конвенції), наголошує, що «позовна давність — це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав — учасників конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).
Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку, який обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту — шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах — процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. 
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне
матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше — регулятивне, друге — охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
У постанові ВП ВС від 27.03.2019 по справі № 727/5743/15-ц (14-78 цс 19) визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори.
При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
У постанові Великої палати Верховного Суду від 07.11.2018 по справі № 575/476/16-ц (14-306цс18) зазначено:
«Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.»
У даному випадку суд визнав доведеним існування підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки в момент підписання договору дарувальник (відповідач ОСОБА_2 ) діяв вочевидь недобросовісно та зловживав правами, оскільки відчужив квартиру своєму синові ОСОБА_1 на підставі договору дарування, який порушує права кредитора та його (відповідача) дії направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
Визнавши заявлені вимоги про визнання договору дарування недійсним обґрунтованими, суд за заявою сторони спору, застосував позовну давність і відмовив у позові саме з цієї підстави, оскільки не вбачав, що строк позовної давності пропущений з поважних причин.
Суд заснував своє переконання на тому, що банк міг дізнатися про порушення умов договору ще як в 2010 році так і в наступні роки, аж до 2015 року, виходячи з наступного:
- кредитним договором п.2.1.3 , п.4.3.5 на відповідача ОСОБА_2 покладено обов`язок повідомити кредитора про реєстрацію права власності на квартиру, яку він мав передати в заставу для гарантії виконання своїх зобов`язань з повернення боргу. Пунктом 5.3. кредитного договору передбачена відповідальність за порушення вказаних умов кредитного договору;
- укладаючи кредитний договір 24 липня 2008 року банк був обізнаний про період завершення будівництва житлового будинку в ІІ півріччі 2008 року, тому здійснюючи контроль за виконанням відповідачем фінансових зобов`язань, мав можливість контролювати дотримання позичальником умов щодо повідомлення про реєстрацію права власності на нерухоме майно;
- ОСОБА_2 оформив право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 15.07.2010 року. яке зареєстровано за ОСОБА_2 в електронному реєстрі 16.07.2010 року, про що міститься інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна;
- звернувшись до суду в 2015 році з вимогою про стягнення заборгованості банк міг з`ясувати і виявити реєстрацію права власності за відповідачем на квартиру, отримавши таку інформацію з Державного реєстру нерухомого майна.
Крім того, суд вказав, що про порушення своїх прав на отримання в іпотеку майна та про укладення договору дарування, банк міг дізнатися як під час розгляду справи за позовом про стягнення заборгованості так і після отримання рішення суду, яке набрало законної сили в 2016 році, а саме: на стадії виконання рішення, здійснивши перевірку майнового стану боржника.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, оспорюється дійсність договору дарування квартири, який укладений  ОСОБА_2 з своїм сином ОСОБА_1 25 березня 2016 року – під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Зазначаючи про те, що банк міг дізнатися про порушення умов кредитного договору та договору застави майнових прав ще як в 2010 році (реєстрація заставодавцем права власності на спірну квартиру після закінчення будівництва і здачі об`єкту в експлуатацію) так і в наступні роки, суд намагався в хронологічному порядку прослідкувати ставлення первісного кредитора до реалізації своїх прав заставодержателя щодо майнових прав, а потім і до нерухомого майна після введення об`єкту в експлуатацію і реєстрації заставодавцем права власності на новостворений об`єкт нерухомості без повідомлення кредитора та заставодержателя. 
Висновок суду про те, що банк міг дізнатися про порушення умов кредитного договору та договору застави майнових прав ще як в 2010 році (реєстрація заставодавцем права власності на спірну квартиру після закінчення будівництва і здачі об`єкту в експлуатацію) так і в наступні роки до укладення оспорюваного договору є додатковим підтвердженням свого первісного байдужого ставлення банку «Надра» до своїх прав заставодержателя, яке передувало укладенню договору дарування, дійсність якого оспорюється в судовому порядку. 
При цьому визначальним є висновок суду про те, що банк міг дізнатися про порушення своїх прав кредитора (укладення між відповідачами договору дарування спірної квартири під час розгляду в суді справи про стягнення заборгованості за кредитним договором 25.03.2016 року), як під час розгляду справи за позовом про стягнення заборгованості так і після отримання рішення суду, яке набрало законної сили в 2016 році, на стадії виконання рішення, здійснивши перевірку майнового стану боржника.
Проте первісний кредитор ПАТ КБ «Надра» своїм правом протягом 2016-2020 років не скористався і 21.07.2020 року за результатами відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року здійснив відступлення права вимоги ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп».
За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за Кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» (на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»), а також право звернення на предмета застави за договорами: застави цінних паперів № ОД14/07/2008/840-3/167 від 24 липня 2008 року та застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів № ОД14/07/2008/840-ЗМП/167 від 24 липня 2008 року.
При цьому умовами договору відступлення права вимоги між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» передбачено, що новий кредитор (ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп») підтверджує, що до моменту укладення цього Договору ознайомився з фактичним станом заборгованості за Основними договорами, змістом Основних договорів та зауважень до них не має і приймає усі ризики, пов`язані з основними договорами та Правами вимоги, новий кредитор самостійно несе ризики, пов`язані з порушенням у цьому пункті Договору гарантій та запевнень.
Таким чином, ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» придбав право вимоги за кредитним договором № ОД14/07/2008/840-К/167 від 24 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» та за договорами: застави цінних паперів №ОД14/07/2008/840-3/167 від 24 липня 2008 року та застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів №ОД14/07/2008/840-ЗМП/167 від 24 липня 2008 року ознайомившись з фактичним станом заборгованості за Основним договором і прийняв усі ризики, пов`язані з задоволенням вимог за даним договором та договорами забезпечення в тому числі і щодо пропуску строку позовної давності, а тому був обізнаний про це.
Саме позивач повинен в даному випадку довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, набуваючи право вимоги за кредитним договором та договором застави має діяти відповідально, зокрема оцінити ризики щодо можливості звернути стягнення на заставлене майно у разі непогашення позичальником боргу за кредитним договором та бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.
При таких обставинах, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками районного суду про відмову у задоволенні вимог ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» про визнання недійсним договору дарування через пропуск строку позовної давності. 
Доводи апеляційної скарги про те, що через недобросовісність дій відповідачів, які уклали фраудаторний договір, строк позовної давності до цих правовідносин не може бути застосований або принаймні має обчислюватися з часу придбання права вимоги новим кредитором (21.07.2020 року), є неспроможними і зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ      від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складено: 27.06.2024 року.

Головуючий                                                                 О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                        А.П. Заїкін

                                                                               С.О. Погорєлова