Номер провадження: 22-ц/813/3082/24 
Справа № 947/604/23
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.06.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання - Пухи А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток у праві спільної власності,
встановив:
У січні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив 
1. визнати об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 :
- квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 378542951101,
- нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224145351101, 
2. визначити частки співвласників вказаного вище майна:
- частка ОСОБА_2 - 4/5 часток; 
- частка ОСОБА_3 - 1/5 частка.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, у тому числі на: квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .
Спадкоємцями до майна померлої є позивач, як син, та дочка померлої відповідачка ОСОБА_4 , які у встановлений законом строк звернулись до Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі з відповідними заявами про прийняття спадщини, за після чого було заведено спадкову справу за № 454с/2022.
Однак, вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном позивача та ОСОБА_5 , частка в якому ОСОБА_2 складає 4/5, виходячи з такого.
На час придбання вказаного майна, позивач не був одруженим та постійно проживав однією сім`єю з матір`ю ОСОБА_3 , та починаючи 2007 року працював моряком дальнього плавання.
Вказане вище нерухоме майно, було набуто його матір`ю за її життя у власність за укладеними 11 червня та 10 липня 2009 році договорів про інвестування в будівництво, укладених з ТОВ «Мале підприємство «Брокерська фірма «Бастма», однак таке придбано за кошти позивача, які були зняті 20 травня 2020 року ОСОБА_3 у ЗАТ «ОТП Банк» з його банківського рахунку, а також отримані безпосередньо від нього за грошовими переказами через систему MoneyGram.
ОСОБА_3 доходів та особистих грошових коштів на придбання нерухомого майна, щодо якого між сторонами виник спір не мала.
Після отримання ОСОБА_3 31 березня 2010 року квартири АДРЕСА_3 на підставі Акту приймання - передачі від 31 березня 2010 року, мати позивача зареєструвала за собою право власності на цю квартиру. 
В подальшому позивачем та його матір`ю на протязі року здійснювались ремонтні роботи у вказаній квартирі, внаслідок яких було збільшено площу квартири, право власності на яку, із врахуванням змін, було також зареєстровано у визначеному законом порядку.
Тож, спірне нерухоме майно, яке наразі складає спадкову масу після смерті ОСОБА_3 , є спільною сумісною власністю останньої та позивача, в якому з урахуванням суми грошових коштів витрачених позивачем на придбання цього нерухомого майна, його частка складає 4/5 частки.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 378542951101, та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224145351101, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визначено за співвласниками нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 378542951101, частки у спільній сумісній власності , а саме: частка ОСОБА_2 складає - 4/5 часток; частка ОСОБА_3 складає - 1/5 частка.
Визначено за співвласниками нерухомого майна - нежитлового приміщення №2, загальною площею 5,2 кв.м., в будинку АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224145351101, частки у спільній сумісній власності , а саме: частка ОСОБА_2 складає - 4/5 часток; частка ОСОБА_3 складає - 1/5 частка.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат зі сплати судового збору - 9 119, 60 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на залишення поза увагою суду поданих нею доказів та викладених заперечень, проти позову, зокрема, щодо спливу позовної давності, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду про задоволення позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, тому просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Так, відповідачка вказує, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження існування між ним та мамою - ОСОБА_3 домовленості про придбання спірного нерухомого майна, як спільної сумісної власності, здійснення позивачем у вказаному майні ремонту чи утримання такого майна. Грошові перекази через систему MoneyGram були лише матеріальною допомогою сина мамі, а не коштами, для здійснення фінансування будівництва.
ОСОБА_3 до роботи на ринку «Южний» працювала на промтоварному ринку 7 кілометр, тому вона могла мати власні гроші (накопичення) для купівлі спірної нерухомості.
Позовні вимоги ОСОБА_2 заявив у грудні 2022 року, тобто через 13 років після укладених інвестиційних договорів, якщо ОСОБА_2 уповноважив маму на купівлю спірної нерухомості видачою відповідної довіреності з правом укладання від його імені, зокрема, інвестиційних договорів та наданням грошей на їх купівлю, то він не міг не знати про порушення своїх прав ще у 2009 році, а отже звернувся до суду із пропуском позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , підтримуючи висновки та мотиви суду першої інстанції, просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
У судовому засіданні 06 червня 2024 року представник скаржниці підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, представник позивача вважав, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з підстав її необґрунтованості. 
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд за встановлених у справі обставин дійшов висновку, що позивачем доведено підстави його позову, а саме обставини щодо його проживання разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 на час придбання спірного нерухомого майна однією сім`єю, а також того, що таке майно на 86,86 відсотків було придбано за власні грошові кошти позивача, а отже його частка у вказаному нерухомому майні складає 4/5 частки, а частка ОСОБА_3 , яка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , - 1/5 відповідно.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, сторони є дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.12, 77, ).
04 липня 2019 року позивач змінив власні ім`я та прізвище на - ОСОБА_2 (т.1 а.с.13, 78, 86).
27 листопада 2008 року позивачем була видана довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Степановою І.А.,та зареєстрована в реєстрі за №6260 (дали - Довіреність), відповідно до якої позивач надав ОСОБА_3 право розпорядження усім своїм майном, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось, укладати усі передбачені за законом угоди по керуванню та розпорядженню майном, у тому числі розпоряджатись валютними рахунками, вносити на них додаткові гроші, перераховувати гроші на інші рахунки, тощо, зі строком дії довіреності до 27 листопада 2011 року. У цій довіреності нотаріусом зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали за адресою: АДРЕСА_5 (т.1 а.с.27).
20 травня 2009 року ОСОБА_3 у відділенні «Дерібасівське» ЗАТ «ОТП Банк» в місті Одесі на підставі Довіреності, зняла з поточного рахунку позивача 352 080,96 грн, що станом на день їх отримання у відповідності до курсу НБУ складало еквівалент 46 200 доларів США (т.1 а.с.28).
11 червня 2009 року ОСОБА_3 укладено з ТОВ МП «Брокерська Фірма «Бастма» договір №90/4/09 стр. Про інвестування в будівництво 10-ти поверхового двохсекційного цегляного житлового будинку АДРЕСА_6 , за умовами якого генпідрядник зобов`язався виконати будівельні роботи в житловому будинку та виконати замовнику пов`язані з цим послуги, за наслідком чого після введення будинку в експлуатацію, передати інвестору однокімнатну квартиру за будівельним АДРЕСА_7 (будівельний №90). Договірна вартість чого складає 382200 грн, в тому числі ПДВ, що складає еквівалент 53 000 США, зі сплатою в строк до 12 червня 2009 року (т.1 а.с.19-22).
10 липня 2009 року ОСОБА_3 укладено з ТОВ МП «Брокерська Фірма «Бастма» договір №90/4/09 н.п.стр. Про інвестування в будівництво 10-ти поверхового двохсекційного цегляного житлового будинку АДРЕСА_6 , за умовами якого генпідрядник зобов`язався виконати будівельні роботи в житловому будинку та виконати замовнику пов`язані з цим послуги, за наслідком чого після введення будинку в експлуатацію, передати інвестору нежитлове приміщення (підсобне), загальною площею 5,2 кв.м., розташоване на 1-ому поверсі, в секції АДРЕСА_8 ). Договірна вартість чого складає 2310 грн, в тому числі ПДВ 385 грн, що складає еквівалент 300 доларів США. Пунктом 2.4 договору передбачено, що інвестор зобов`язався внести вказану суму договору в повному обсязі в строк до 15 липня 2009 року (т.1 а.с.24-25, 115-118).
10 липня 2009 року ОСОБА_3 укладено з ТОВ МП «Брокерська Фірма «Бастма» договір №90/4/1 н.п.стр. Про інвестування в будівництво 10-ти поверхового двохсекційного цегляного житлового будинку АДРЕСА_6 , за умовами якого генпідрядник зобов`язався виконати будівельні роботи в житловому будинку та виконати замовнику пов`язані з цим послуги, за наслідком чого після введення будинку в експлуатацію, передати інвестору нежитлове приміщення (підсобне), загальною площею 4.1 кв.м., розташоване на 1-ому поверсі, в секції АДРЕСА_8 ). Договірна вартість чого складає 2360 грн, в тому числі ПДВ 395 грн, що складає еквівалент 300 доларів США, зі сплатою на момент підписання договору. Пунктом 2.3 договору передбачено, що інвестор зобов`язався внести вказану суму договору в повному обсязі в строк до 07 травня 2010 року (т.1 а.с.161-164).
13 жовтня 2009 року через систему переказів «Money Gram» ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 360 доларів США, ціль переказу - матеріальна допомога (т.1 а.с.29).
В подальшому на виконання вказаних вище договорів ТОВ МП «Брокерська Фірма «Бастма» було укладено з ОСОБА_3 такі акти - приймання передачі нерухомого майна, а саме:
- 31 березня 2010 року Акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_9 , за умовами якого ОСОБА_3 підтверджує отримання на виконання договору №90/4/09 від 11 червня 2009 року квартири АДРЕСА_10 (т.1 а.с.23);
- 31 березня 2010 року Акт №4 приймання-передачі нежитлового приміщення в житловому будинку АДРЕСА_11 , за умовами якого ОСОБА_3 підтвердила отримання на виконання договору №90/4/09 н.п. від 10 липня 2009 року - нежитлового приміщення, площею 5,2 кв.м., розташованого на 1-му поверсі, 1-ої секції, житлового будинку АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 119);
- 31 березня 2010 року Акт №4/1 н.п. приймання-передачі нежитлового приміщення в житловому будинку АДРЕСА_11 , за умовами якого ОСОБА_3 підтвердила отримання на виконання договору №90/4/1 н.п. від 10 липня 2009 року - нежитлового приміщення, площею 4,1 кв.м., розташованого на 1-му поверсі, 1-ої секції, житлового будинку АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 165).
29 серпня 2011 року виконавчим комітетом Одеською міською радою ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , що посвідчує право власності на квартиру АДРЕСА_12 , на підставі якого за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав за №31284780 від 13 вересня 2011 року (т.1 а.с. 97, 98, 160).
Також ОСОБА_3 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 листопада 2013 року за індексним номером 13514036, на нежитлове приміщення АДРЕСА_13 , на підставі якого ОСОБА_3 25 листопада 2013 року зареєстровано право власності на вказане нежитлове приміщення, про що складено запис про право власності №3564547, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №224145351101 (т.1 а.с. 93, 94, 119, 132, 133).
В результаті проведеної реконструкції квартири АДРЕСА_12 ОСОБА_3 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05 червня 2014 року за індексним номером №22656178 на квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 24,7 кв.м, на підставі якого видано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №13593905 від 05 червня 2014 року та за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 69,1 кв.м., про що складено запис про право власності №5919651, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №378542951101 (т.1 а.с.178, 179).
27 квітня 2021 року ОСОБА_3 зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_14 (т.1 а.с.100, 101).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла (т.1 а.с. 14, 79, 80).
15 серпня 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі вказаної заяви, державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі 15 серпня 2022 року заведено спадкову справу №454с/2022 до майна померлої ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.74).
16 серпня 2022 року з заявою про прийняття спадщини до майна, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась донька останньої - ОСОБА_1 (т.1 а.с.82).
З матеріалів вказаної спадкової справи №454с/2022 не убачається інших спадкоємців до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Частинами, 1, 2, 4 статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
У відповідності до положень статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частин 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Колегія суддів відхиляє, як безпідставні та такі, що ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні скаржницею норм права, доводи апеляційної скарги про відсутність між позивачем та ОСОБА_3 домовленості, зокрема, письмової щодо придбання вказаного нерухомого майна, як спільної сумісної власності, зважаючи на таке.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується скаржницею, позивач ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 ) є рідним сином ОСОБА_3 , з якою на час придбання останньою спірного нерухомого майна проживав спільно за однією адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджено зокрема, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу у довіреності від 27 листопада 2008 року, зареєстрованої в реєстрі за №6260, записом про реєстрацію ОСОБА_3 у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 , та довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за №Д1-134177-ю/л від 31 серпня 2022 року про реєстрацію за новою адресою: АДРЕСА_14 , починаючи з 27 квітня 2021 року.
Про факт ведення спільного побуту позивачем ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 ) та його матір`ю ОСОБА_3 у вказаний вище період часу, свідчать також надання позивачем матері довіреності із правом розпорядження усім своїм майном та здійснення грошового переказу із ціллю "матеріальна допомога" на її ім`я.
Тож, оскільки ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3 на час придбання останньою вказаного нерухомого майна проживали спільно за однією адресою, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, відповідне майно, як набуте ними, як членами сім`ї в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, відповідно до положень ст. 368 ЦК України має режим спільної сумісної власності, а не на підставі окремої письмової домовленості між ними.
Оцінюючи доводи скаржниці про придбання спірного нерухомого майна за власні кошти ОСОБА_3 , колегія суддів виходить з такого.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Колегія суддів зауважує, що за умови встановленого судом факту проживання однією сім`єю позивача разом із матір`ю  ОСОБА_3 і, як наслідок, визнання спірного майна спільним, відповідачка не спростувала наведене належними доказами, а сама по собі реєстрація на ім`я матері сторін ОСОБА_3 як титульного власника нерухомого майна не свідчить про те, що таке майно придбано виключно за її особисті кошти.
Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять жодного належного доказу на підтвердження наявності у матері сторін ОСОБА_3 за її життя власних доходів достатніх для придбання вказаної нерухомості за власні кошти, приймаючи до уваги доведений матеріалами справи розмір особистих доходів ОСОБА_3 та факт зняття нею грошових коштів у розмірі 46 200 доларів США з рахунків позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності за 19 днів до укладення Договору інвестування квартири.
Так, з наданих відповідачкою доказів убачається, що ОСОБА_3 за останнім місцем роботи була звільнена 11 лютого 1998 року за власним бажанням, з 20 червня 2006 року по 29 березня 2010 року була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності та перебувала на обліку в Київській державній податковій інспекції ГУ ДПС в Одеській області (т.2 а.с.21, 30) та станом на 22 лютого 2022 року перебувала на обліку і отримувала пенсію за віком у розмірі 2 100 грн. Будь-яких інших доказів матеріального стану ОСОБА_3 матеріали справи не містять.
Також, колегія суддів вважає, що надані у суді першої інстанції покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції, оскільки такі не відповідають вимогам належності, достовірності та достатності (ст.ст. 77,79,80 ЦПК України), оскільки фактично свідки не володіли достовірною інформацією щодо походження коштів за які було придбано спірне нерухоме майно, а їх покази щодо розміру доходів ОСОБА_3 не мали жодних об`єктивних джерел та ґрунтувались на припущеннях.
При цьому колегія суддів зауважує, що стороною відповідача факт спільного проживання позивача з ОСОБА_3 на час набуття останньою у власність вказаного нерухомого майна не оскаржується, таких доводів апеляційна скарга не містить. 
Вказане судом вірно встановлено та застосовано наслідки у вигляді спільного сумісного режиму майна. Таке є ефективним способом захисту в розумінні висновків, зроблених у постанові ВП ВС від 23 січня 2024 року по справі 523/14489/15 -ц.
Доводи апеляційної скарги щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності,колегія суддів відхиляє, звертаючи уваги скаржниці на таке.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. 
Відповідно до ст.57 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Підставою звернення ОСОБА_2 із вказаним позовом стала смерть ОСОБА_3 , за час проживання однією сім`єю із якою ними було набуто у спільну сумісну власність нерухоме майно, із визначенням часток, відповідно до матеріального вкладку кожного. 
За твердженнями позивача, за життя ОСОБА_3 між ними не виникало непорозумінь щодо користування майном, його правового становища, юридичного оформлення тощо. Матеріали справи доказів протилежного не містять.
Порушенням своїх прав позивач вказує відкриття спадщини до майна ОСОБА_3 без врахування його частки у спадковій масі, як співвласника цього майна.
Тож, оскільки відлік позовної давності для ОСОБА_2 розпочався з дня смерті ОСОБА_3 - 12 березня 2022 року, звернувшись до суду із вказаним позовом у січні 2023 року, ОСОБА_2 визначеного ст. 257 ЦК України строку не пропустив.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно придбано за час проживання однією сім`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 86,86 відсотків за власні грошові кошти позивача, отже частка останнього у такому нерухомому майні складає 4/5 частки, а частка ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 - 1/5 відповідно, з мотивів, викладених у оскаржуваному рішенні суду, ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.
Отже доводи апеляційної скарги про те, що помилковим є висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , з підстав наведених в оскаржуваному рішенні є необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 17 червня 2024 року.

Головуючий                                                                 Ю.П. Лозко

Судді:                                                                         В.В. Кострицький

                                                                               М.В. Назарова