УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №275/54/24 Головуючий у 1-й інст. Лівочка  Л. І. 
Категорія 32 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 275/54/24 за позовом  ОСОБА_1 до Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання незаконним та скасування рішення та визнання поновленим договору оренди земельної ділянки,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кабанова Володимира Івановича на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Лівочки Л.І. у селищі Брусилові,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення сорок дев`ятої сесії Брусилівської селищної ради восьмого скликання № 1920 від 22 листопада 2023 року та визнати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договір оренди землі № 661/57-16-ДО від 29 листопада 2016 року, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області та громадянином України ОСОБА_1 про передачу в оренду земельної ділянки, загальною площею 43,8652 га, кадастровий номер 1820955100:04:000:0452, терміном дії до 29 листопада 2030 року.
Позов мотивував тим, що 29 листопада 2016 року між ним та Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області було укладеного договір оренди землі № 661/57-16-ДО про передачу в оренду земельної ділянки загальною площею 43,8652 га, кадастровий номер 1820955100:04:000:0452, строк дії - 7 років.
09 грудня 2016 року право оренди даної земельної ділянки було зареєстровано на строк до 29 листопада 2023 року, з правом його поновлення.
Відповідно до абзацу 2 пункту 3.1. договору оренди, після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
24 жовтня 2023 року він звернувся до Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області з письмовим повідомленням про намір продовжити дію вищезазначеного договору оренди землі на такий саме строк та надав проект додаткової угоди про поновлення договору оренди.

12 грудня 2023 року отримав лист № 04-11/2294/23 про розгляд заяви, до якого було долучене оскаржуване рішення про відмову у поновлені строку дії договору оренди землі, з посиланням на пункт 1 статті 126-1 Земельного кодексу України; припинення договору оренди землі № 661/57-16-ДО від 29 листопада 2016 року, у зв`язку із закінченням терміну його дії та вирішені інші процедурні питання.
Відповідач при прийняті оскаржуваного рішення здійснив посиланням на пункт 1 статті 126-1 ЗК України, однак не врахував положенням абзацу 4 Перехідних положень Закону України «Про оренду землі» у відповідності до якого: «Правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" (надалі Закону), а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент укладення".
Тобто, положення статті 126 -1 ЗК України розповсюджує свою дію на договори оренди землі, які укладені з 16 січня 2020 року.
Договір оренди землі № 661/57-16-ДО укладений 29 листопада 2016 року, тобто майже за 4 роки до набрання чинності Закону, а тому стаття 126-1 ЗК України не може застосовуватись до правовідносин між ним та Брусилівською селищною радою Житомирського району Житомирської області.
Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, представник позивача просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог та вирішити питання судового збору і витрат на правничу допомогу.
Зазначає, що після закінчення договору оренди земельної ділянки, відповідач не укладав договорів оренди землі з іншими особами, а відмовив позивачу у продовженні договору оренди, пославшись на те, що змінився Генеральний план селища Брусилів, була збільшена зона садибної житлової забудови наприкінці вулиці Костьольна, поблизу розташування земельної ділянки площею 43,8652 га, кадастровий номер 1820955100:04:000:0452, яка перебувала в оренді ОСОБА_1 .
Відповідач відмовив позивачу у продовженні договору оренди посилаючись виключно на одну підставу: "у зв`язку з тим, що відповідно до пункту 1 статті 126 Земельного кодексу України, положення про поновлення договору не може застосовуватися до правовідносин оренди землі, щодо земельних ділянок державної та комунальної власності, крім випадків, якщо на таких земельних ділянках розташовані будівлі або споруди, що перебувають у власності користувача або набувача права користування земельною ділянкою". 
Вказує, що жодного формулювання в оскаржуваному рішенні відповідача про зміну генерального плану селища Брусилів немає. Тим більше, що рішення №1993 "Про затвердження містобудівної документації: "Генеральний план селища Брусилів, Брусилівського району, Житомирської області" було прийняте на 52 сесії Брусилівської селищної ради восьмого скликання від 24 січня 2024 року, тобто через майже два місяці після прийняття оскаржуваного рішення. 
Звертає увагу, що стаття 126-1 Земельного кодексу не може застосовуватись до правовідносин між сторонами, оскільки такі правовідносини виникли 29 листопада 2016 року. 
Крім того, на час розробки містобудівної документації, діяло обтяження на земельну ділянку – у вигляді зареєстрованого права оренди. Тобто права власника земельної ділянки (яким з 2018 року стала територіальна громада) були обмежені. Вчиняючи дії щодо розробки проекту містобудівної документації орендодавець мав враховувати думку орендаря. Цього зроблено не було. 
ОСОБА_1 не був суб`єктом розробки містобудівної документації. Громадські слухання – спрямовані на з`ясування думки мешканців територіальної громади, до яких ОСОБА_1 не належить, оскільки проживає у м. Біла Церква Київської області. Маючи намір змінювати напрямок використання земельної ділянки власник землі мав спочатку вилучити її у законного користувача. Таке вилучення допускається умовами укладеного договору у вигляді розірвання договору оренди у зв`язку із примусового її відчуження з мотивів суспільної необхідності. Містобудівна документація, яка затверджена 24 січня 2024 року не може бути мотивом для відмови у поновленні договору оренди та відмови у задоволенні позовних вимог.
Також зазначає, що попередній (орієнтовний) розмір витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із судовим розглядом справи складається із витрат на професійну правничу допомогу та становить 25 000,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, і надав пояснення, які відповідають змісту позовних вимог та доводам скарги.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом установлено, що 29 листопада 2016 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області та позивачем укладено договір оренди землі № 661/57-16-ДО, передано в оренду земельну ділянку загальною площею 43,8652 га, кадастровий номер 1820955100:04:000:0452, строк дії договору - 7 років (а.с.12-14).
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, від 14 грудня 2016 року, індексний номер витягу 75724918, 09 грудня 2016 року на підставі договору оренди землі №661/57-16-ДО від 29.11.2026 року здійснено державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 43,8652га кадастровий номер: 1820955100:04:000:0452, орендар - ОСОБА_1 , орендодавець - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області (а.с.9).
На підставі Наказу Держгеокадастру № 6-5020/14-18-СГ від 22 грудня 2018 року вказана земельна ділянка була передана у комунальну власність Брусилівській селищній раді Брусилівського району Житомирської області і зареєстрована у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 10 квітня 2019 року, як така, що перебуває у комунальній власності Брусилівської селищної ради Брусилівського (Житомирського) району Житомирської області.
24 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області з письмовим повідомленням про намір продовжити дію договору оренди землі № 661/57-16-ДО від 29 листопада 2016 року у відповідності до абзацу 2 п.3.1. договору оренди на такий саме строк та надав проект додаткової угоди про поновлення договору оренди (а.с.6).
Рішенням 49 сесії Брусилівської селищної ради 8 скликання від 22 листопада 2023 року №1920 "Про розгляд заяви" вирішено припинити договір оренди землі №661/57-16-ДО від 29 листопада 2016 року, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області та ОСОБА_1 у зв`язку з закінченням терміну договору оренди землі.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що Брусилівською селищною радою Житомирського району Житомирської області відмовою позивачу у продовженні дії договору оренди землі не були порушені вимоги чинного законодавства.
Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду з огляду на таке.
У своїй діяльності відповідач, як орган місцевого самоврядування, зобов`язаний дотримуватися вимог Конституції України, законів України та підзаконних нормативних актів, які є чинними на території України. 
За приписами статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання;… вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Згідно статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», на сесіях місцевої ради депутати місцевої ради на основі колективного і вільного обговорення розглядають і вирішують питання, віднесені до відання відповідної ради.
Згідно положень статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад. 
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (пункт 1 статті 122 ЗК України).
Сторонами не заперечується, що момент виникнення вказаних правовідносин, власником спірної земельної ділянки є територіальна громада, інтереси якої представляє відповідач. 
Згідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у праві його здійснення.
Суд погоджується з доводами відповідача про те, що він, як власник має право на власний розсуд розпоряджатися майном комунальної власності.
Встановлено, що Брусилівською селищною радою 27 березня 2017 року прийнято рішення № 90 «Про розробку ( коригування) генеральних планів населених пунктів селищної ради з одночасним встановленням ( зміною) меж населених пунктів» та на офіційному сайті 25 жовтня 2019 року було розміщено повідомлення про початок розроблення містобудівної документації - розроблення Генерального плану .
Відповідачем проводилися громадські слухання з цього питання, про що повідомлялося в районній газеті "Відродження" №2 від 17 січня 2020 року та на офіційному веб-сайті Брусилівської селищної ради.
Відповідно до протоколу № 20 від 18 лютого 2020 року погоджувальна комісія щодо розгляду та врахування пропозицій, які надійшли під час громадських слухань щодо врахування громадських інтересів у проекті містобудівної документації: "Генеральний план селища Брусилів, Брусилівського району, Житомирської області", одним із питань було поява нових ділянок житлового будівництва та можливість збільшення зони садибної житлової забудови наприкінці вулиці Костьольна, поблизу розташування земельної ділянки площею 43,8652 га, кадастровий номер 1820955100:04:000:0452 .
Згідно даних протоколу № 3 засідання обласної архітектурної - містобудівної ради Житомирської області від 26 грудня 2023 року, рекомендувано Брусилівській селищній раді затвердити містобудівну документацію: "Генеральний план селища Брусилів, Брусилівського району, Житомирської області" у встановленому законодавством порядку з урахуванням протокольного рішення обласної архітектурної - містобудівної ради.

Судом встановлено, що рішенням Брусилівської селищної ради восьмого скликання від 24 січня 2024 року №1993 було затверджено містобудівну документацію: "Генеральний план селища Брусилів , Брусилівського району, Житомирської області". Земельна ділянка, площею 43,8652 га, кадастровий номер 1820955100:04:000:0452, яка перебувала в оренді позивача, внесена в межі населеного пункту для відведення ділянок житлового будівництва.
Колегією суддів не заперечується обґрунтованість доводів апеляційної скарги про наявність у позивача переважного права на поновлення раніше укладеного договору оренди після закінчення його строку, як це передбачено положеннями статті 33 Закону України «Про оренду землі».
Але у даному випадку земельна ділянка після закінчення договору оренди укладеного із ОСОБА_1 у подальшому її власником не передавалася в оренду, що виключає можливість застосування до цих правовідносин зазначеної норми матеріального права. 
Колегія суддів зазначає, що відповідачем було розглянуто пропозицію позивача щодо поновлення договору оренди землі від № 661/57-16-ДО від 29 листопада 2016 року і прийнято відповідне рішення, яке не виходить за межі компетенції органу місцевого самоврядування і відповідає інтересам територіальної громади.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "РуїзТорія проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевим судом при винесенні рішення про часткове задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кабанова Володимира Івановича залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 березня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 25 липня 2024 року.