УХВАЛА
17 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 363/3146/22
провадження № 61-11116ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., 
Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 
2024 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про встановлення земельного сервітуту,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 21 грудня 2009 року вона придбала земельну ділянку, яка розташована за адресою: с. Нижча Дубечня Вишгородський район, Київської області, на території СТ «Мрія-1», кадастровий номер 3221885600:34:226:0134. Дороги та під`їзди до вказаної земельної ділянки на той час вже існували та використовувалися. 
В 2016-2017 роках відбулася купівля декількох земельних ділянок на території СТ «Мрія-1» ОСОБА_2 , внаслідок чого вона стала власником земельної ділянки кадастровий номер 3221885600:34:266:6047.
Позивач зазначала що, враховуючи конфігурацію та розміщення земельних ділянок на відповідній території, підхід чи підступ до земельної ділянки, що належить їй зараз є можливим лише через земельну ділянку, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
Відповідач та члени її сім`ї почали чинити перешкоди їй у проїзді вантажного та обслуговуючого транспорту, гостей і рідних до земельної ділянки, що належить їй на праві власності, тобто, обмежили доступ до належної земельної ділянки та розміщеного на ній будинку, у зв`язку з цим вона вимушена була звертатися до правоохоронних органів за захистом своїх прав.
З висновку судового експерта ОСОБА_3 від 27 червня 2021 року вбачається, що до земельної ділянки кадастровий номер 3221885600:34:226:0134, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , не існує підходу та/або проїзду від земель загального користування, а також відсутнє будь-яке сполучення із землями загального користування. Також наведені варіанти встановлення сервітуту для проходу та проїзду до вказаної земельної ділянки.
З метою укладання договору про встановлення земельного сервітуту позивач звернулася до відповідача та направила останній проект відповідного договору, однак відповідач відмовилася укладати відповідний договір.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області 
від 14 листопада 2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувався тим, що належних, допустимих доказів того, що позивачу з боку відповідача чиняться перешкоди в проході, проїзді, прокладанні комунікацій, тощо по фактичних шляхах до належної їй на праві приватної власності земельної ділянки суду не надано. При цьому, позивач просить встановити земельний сервітут через земельну ділянку відповідача способом, який є обтяжливим для ОСОБА_2 у той час, коли цей спосіб не є єдиним можливим та може бути задоволений іншим способом.
02 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Колісник А. І. через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області 
від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 08 квітня 2024 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме заявнику необхідно подати нову редакцію касаційної скарги та її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, із належним обґрунтуванням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, на який заявник посилається, як на підставу касаційного оскарження судових рішень у справі № 363/3146/22.
Вимоги вказаної ухвали заявник виконала.
Також заявник просить суд касаційної інстанції поновити строк на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина третя статті 390 ЦПК України).
У частині першій статті 127 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Із матеріалів касаційного провадження вбачається, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята 08 квітня 2024 року, повний текст складено 18 квітня 2024 року. 
Касаційну скаргу заявник направила вперше до Верховного Суду 18 травня 2024 року, протягом строку, встановленого 390 ЦПК України. 
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2024 року касаційну скаргу повернуто заявнику, у зв`язку із неусуненням недоліків.
Вдруге заявник звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою 
02 серпня 2024 року та просила суд касаційної інстанції поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, у зв`язку з тим, що копію ухвали Верховного Суду від 02 липня 2024 року остання не отримувала та ознайомилась з нею в Єдиному державному реєстрі судових рішень 
25 липня 2024 року. 
Верховний Суд вважає за можливе поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, оскільки заявник подала вдруге касаційну скаргу протягом розумного строку після повернення її касаційної скарги.
У частині першій статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суди застосували норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 листопада 2018 року у справі 
№ 642/3165/17, від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц.
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Касаційна скарга подана у визначений законом строк та оформлена відповідно до вимог статті 392 ЦПК України, зокрема містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України.
З огляду на викладене, касаційний суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження та витребування матеріалів справи.
Керуючись статтями 260, 389, 390, 392, 394, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 листопада 
2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 08 квітня 
2024 року.
Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області 
від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 08 квітня 2024 року.
Витребувати із Вишгородського районного суду Київської області цивільну справу № 363/3146/22 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про встановлення земельного сервітуту.
Надіслати учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк, що не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                  В. М. Ігнатенко
                                                                                                          А. С. Олійник
                                                                                                              І. М. Фаловська