Справа № 148/2656/23
Провадження № 22-ц/801/1229/2024
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дамчук О. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року	Справа № 148/2656/23	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Копаничук С. Г., Шемети Т. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст  Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Гуримським Олегом Віталійовичем, на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 29 березня 2024 року у м. Тульчині суддею цього суду ОСОБА_2 , дата складання його повного тексту не відома,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі – ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 25 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальність «Авентус Україна» (далі – ТОВ «Авентус Україна») та відповідачем 
за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір № 4517496 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents. 
       Згідно умов кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складала 12 000 грн., строк кредиту - 30 днів, дата повернення кредиту – 24 серпня 2021 року, яка вказана в Графіку платежів, що є додатком № 1 до договору. Строк кредиту міг бути продовжений у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору. 
       Відповідно до п.1.5.2. знижена процентна ставка у розмірі 1,805 % в день застосовується за наступних умов. Якщо споживач у межах строку, визначеного в п.1.4 договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, споживач, як учасник програми лояльності, отримує від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту (до дати пролонгації (не включно), але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п.1.4. договору, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Згідно п. 1.5.1. кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п.4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація відповідно до п.4.3 договору.
Станом на 21 вересня 2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, у зв`язку з чим згідно п. 4.3. кредитного договору цей договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів. 
22 серпня 2021 року відповідач здійснив платіж на суму 6 281, 40 грн., а 30 вересня 2021 року – на суму 260 грн. Надалі відповідач будь-яких дій, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором, не здійснював.
25 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 25-05/2022, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги за кредитними договорами, зокрема і за вище вказаним кредитним договором в розмірі 39 100 грн., з яких: сума заборгованості за тілом кредиту – 12 000 грн., сума заборгованості за відсотками – 27 100 грн.
Пославшись на викладене, а також на те, що вказана сума заборгованості не погашена відповідачем, позивач просив стягнути із відповідача на свою користь окрім заборгованості за основною сумою боргу 12 000 грн. та заборгованості за відсотками 27 100 грн. ще інфляційні витрати в розмірі 12 160, 10 грн. та три відсотки річних у розмірі 2 317, 08 грн., а всього – 53 577, 18 грн.
14 березня 2024 року від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій він заявив про зменшення розміру позовних вимог в частині інфляційних витрат до 1 022,18 грн. та трьох відсотків річних до 205,67 грн. Тобто позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 40 327,85 грн. , що складається із 12 000 грн. у якості заборгованості за тілом кредиту, 27 100,00 грн. - заборгованості за відсотками, 1 022,18 грн. інфляційних втрат та 205,67 грн. трьох відсотків річних.
29 березня 2024 року рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області зазначений позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») заборгованість за кредитним договором в розмірі 40 327,85 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн. та судовий збір в розмірі 2 147,20 грн. 
Не погодившись із ухваленим рішенням, представник ОСОБА_1  – адвокат Гуримський О.В. подав апеляційну скаргу, у якій у якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить зазначене рішення суду скасувати. Зокрема скаржник посилається на те, що п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України захищає позичальника від нарахування штрафу та пені за кредитним договором у період карантину та протягом 30 днів після його завершення, проте суд на порушення цієї норми стягнув із відповідача штрафні санкції та відсотки. Заборгованість по тілу кредиту становить 12 000 грн., а штрафні санкції у три рази перевищують тіло кредиту, що суперечить ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».
Представник позивача – адвокат Крюкова М.В. у поданому відзиві на апеляційну скаргу вказує, що вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. У ньому вона зазначає, що на виконання вимог чинного законодавства ані первісним кредитором, ані позивачем не здійснювалось нарахування неустойки та пені за невиконання умов кредитного договору; нараховані відсотки не носять штрафного характеру, а є відсотками за користування чужими грошовими коштами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2021 року між  ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1  за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем був укладений електронний договір №4922070 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents. Згідно умов кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 12 000 грн (п. 1.3. договору), строк кредиту - 30 днів, дата повернення кредиту - 24 серпня 2021 року, строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього договору (п. 1.4. договору).
Відповідно до п. 1.5.2. кредитного договору знижена процентна ставка у розмірі 1,805 % в день застосовується за наступних умов. Якщо споживач у межах строку, визначеного в п.1.4 договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, споживач, як учасник програми лояльності, отримує від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту (до дати пролонгації (не включно), але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п.1.4. договору, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Згідно п. 1.5.1 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п.4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація відповідно до п.4.3 договору.
Відповідно до п. 3.1. договору, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто методом «факт/факт».
Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору (п. 1.4. договору).
Пунктом 4.1 договору передбачено, що строк кредиту може бути продовжено: 1) за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п. 1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п.п. 4.2 (п.п.4.2.1-4.3.2) договору або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (п.п.4.3.1-4.3.2.) договору.
Згідно з п. 4.3.1. договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожний раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору; тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту (а. с. 41-45).
У відповідності до паспорту споживчого кредиту стандартна процента ставка у розмірі 1, 90% у день застосовується протягом строку кредиту, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки, в період прологанції чи автопрологації. Знижена процента ставка у розмірі 1,805 % у день застосовується протягом початкового строку кредиту, а у випадку пролонгації – до дати пролонгації, якщо споживачем виконані умови для отримання знижки на стандартну процентну ставку, зокрема протягом строку кредиту (+ 3 дні) здійснено повне погашення заборгованості або пролонгацію строку кредиту (а. с. 26-28).
Із розрахунку заборгованості слідує, що протягом 30 днів з дня укладення кредитного договору ОСОБА_1 мав можливість користуватись зниженою процентною ставкою у розмірі 216 грн. у день, однак заборгованість протягом цього періоду не погашав. 22 серпня 2021 року відповідач здійснив платіж на суму 6 281, 40 грн. та із цього дня йому було встановлено стандартну проценту ставку у розмірі 228 грн. у день. Потім 30 вересня 2021 року відповідач здійснив платіж на суму 260 грн., а далі залишок заборгованості не погашав (а. с. 30-37).
25 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 25-05/2022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги за кредитними договорами, зокрема і за вищевказаним кредитним договором (а. с. 39-43).
Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 25-05/2022 ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 в розмірі 39 100 грн., з яких 12 000 грн. – це заборгованість за основною сумою боргу, а 27 100 грн. – заборгованість за відсотками (а. с. 13).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями ст. ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Суд першої інстанції, встановивши, що не виконання відповідачем належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором кредиту між ним та ТОВ «Авентус Україна» в обумовлені договором строки призвело до порушення прав позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», яке у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за вказаним вище кредитним договором, дійшов вірного висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованості в загальному розмірі 40 327,85 грн.
У апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України захищає позичальника від нарахування штрафу та пені за кредитним договором у період карантину та протягом 30 днів після його завершення, проте суд на порушення цієї норми стягнув із відповідача штрафні санкції та відсотки, однак дані доводи скарги відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.
Згідно п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Однак дані положення ЦК України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки за обставин цієї справи позивач не просив стягувати неустойку (штраф та пеню) за прострочення виконання зобов`язання відповідачем.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).
Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями. 
Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.
Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки порушення боржником грошового зобов`язання не є неустойкою. 
Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Тому під час вирішення спорів про стягнення процентів річних суд повинен визначити, чи позивач вимагає сплати процентів за користування грошовими коштами, що були надані як позика, кредиту, банківського вкладу, чи зміст вимоги полягає в застосуванні відповідальності за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК).
Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.
З урахуванням  наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що за містом п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за кредитним договором у період карантину та протягом 30 днів після його завершення, однак не звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому відповідач повинен сплачувати позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми.
Разом з тим, посилання скаржника на те, що на порушення цієї норми стягнув із відповідача відсотки є також необґрунтованим, оскільки у зазначений вище період боржник не звільняється від сплати відсотків. 
У скарзі представник відповідача посилається також на те, заборгованість по тілу кредиту становить 12 000 грн., а штрафні санкції у три рази перевищують тіло кредиту, що суперечить ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», однак такі доводи до уваги апеляційним судом не беруться, зважаючи на таке.
За положеннями абз. 2 ч. 2 ст. 21 Закону України сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.
Як вже зазначалось вище, заявлені до стягнення кошти позивачем не є неустойкою (штрафом, пенею). Сукупний розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних не перевищує половини суми, одержаної споживачем за договором. Щодо заборгованості за відсотками у розмірі 27 100 грн., то апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що вони не є платежами, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, а є відсотками за користування чужими грошовими коштами (ст. 536 ЦК України), розмір яких був початково погоджений у договорі сторонами. 
Інші доводи скарги додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди скаржника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
Оцінивши доводи клопотання, заявленого у відзиві на апеляційну скаргу, про стягнення з відповідача на користь позивача 8 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, суд дійшов висновку про його задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно із ч. ч. 1, 2, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження понесених витрат у суді апеляційної інстанції представником позивача – адвокатом Крюковою М.В. було надано: договір про надання правової допомоги №07/07/2022 від 07 липня 2022 року; звіт про надання правової допомоги по договору №07/07/2022 від 07 липня 2022 року, у якому зазначено, що адвокатом Крюковою М.В. було витрачено 4 год. на правову експертизу документів, складання та подачу відзиву на апеляційну скаргу, вартість чого становить 8 000 грн.; копію платіжної інструкції про сплату ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» зазначеному адвокату 8 000 грн.
На виконання вимог ст. 83 ЦПК представником позивача до відзиву було додано квитанцію про надсилання відзиву разом із додатками адвокату Гуримському О.В. у його електронний кабінет підсистеми «Електронний суд».
У постанові від 24 листопада 2020 року у справі № 911/4242/15 Верховний Суд зазначив, що оскільки проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт.
За таких обставин, врахувавши, що від сторони відповідача жодних заяв на спростування доводів заявленого клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу не надходило, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_1  на користь   ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» 8 000 грн. судових витрат, пов`язаних із наданням позивачу правничої допомоги адвокатом в суді апеляційної інстанції. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Гуримським Олегом Віталійовичем, залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 березня 2024 року – без змін.
Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (код в ЄДРПОУ – 44559822) 8 000 грн. витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                         О. В. Ковальчук

Судді:                                                 С. Г. Копаничук 

                                                                       Т. М. Шемета