ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2024 року
м. Чернівці
справа № 725/2710/23
провадження 22-ц/822/233/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 
суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретаря Тодоряка Г.Д.
за участю представника позивача Чернівецької міської ради Сьоміної Ірини Василівни, представника відповідача ОСОБА_1 
учасники справи:
позивач Чернівецька міська рада
відповідач ОСОБА_2 
за апеляційною скаргою Чернівецької міської ради на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 вересня 2023 року, головуючий у першій інстанції Войтун О.Б.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Чернівецька міська рада у квітні 2023 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів.
Зазначала, що рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року визнано право власності ОСОБА_2 на самочинно збудовану адміністративну будівлю по АДРЕСА_1 .
Здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на адміністративну будівлю по АДРЕСА_1 7 листопада 2018 року.
Вказувала, що згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» унормовано, що порядок залучення, розрахунку розміру використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього закону. 
Чернівецькою міською радою 24 грудня 2015 року прийнято рішення № 54, яким затверджено Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівці.
ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради чи її структурних підрозділів для отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки не звертався, не подавав декларації про готовність закінченого об`єкта до експлуатації, не уклав договір з Чернівецькою міською радою зі сплати внеску на пайову участь розвитку інфраструктури міста.
З урахуванням відсутності кошторисної вартості будівництва розмір пайової участі, визначений на підставі пункту 2.2.1 Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівці з урахуванням показника вартості спорудження об`єктів житла для Чернівецької області, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, та становить 424 187 грн 40 коп.
Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради листом від 31 березня 2020 року №04/01-08/3-07/797 повідомлено ОСОБА_2 про обов`язок взяти участь у розвитку інфраструктури міста.
Посилалась на те, що ОСОБА_2 не сплачено пайовий внесок, тривалий час не вживаються заходи щодо здачі об`єкта будівництва в експлуатацію, що свідчить про спробу уникнути виконання обов`язку з сплати внеску з пайової участі у розвитку інфраструктури міста.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти в сумі 424187 грн. 40 коп.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 вересня 2023 року у позові відмовлено. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Чернівецька міська рада в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Чернівецької міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Зазначає, що рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року визнано право власності ОСОБА_2 на самочинне будівництво адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на адміністративну будівлю по АДРЕСА_1 07 листопада 2018 року.
Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради листом від 31 березня 2020 року №04/01-08/3-07/797 повідомлено ОСОБА_2 про обов`язок взяти участь у розвитку інфраструктури міста.
ОСОБА_2 без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, отже зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано Закон України від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України для запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID)», яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України.
Водночас судом першої інстанції не застосовано пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, за яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтею 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину.
Тому судом першої інстанції безпідставно застосовано наслідки спливу позовної давності до спірних правовідносин.
Посилається на те, що суд першої інстанції, відмовляючи Чернівецькій міській раді у позові у зв`язку із спливом позовної давності, мав би встановити обгрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки у рішенні.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу Чернівецької міської ради не надходило.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Чернівецької міської ради підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відмовляючи у позові Чернівецької міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права Чернівецької міської ради на стягнення безпідставно збережених коштів у зв`язку із спливом позовної давності.
На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що Чернівецькою міською радою пропущений строк на звернення до суду за захистом порушеного права у спірних правовідносинах, немає об`єктивних перешкод для звернення Чернівецькою міською радою до суду в межах трьохрічного строку.
Водночас судом першої інстанції визначено початок перебігу строку позовної давності звернення Чернівецькою міською радою до суду з даним позовом з дати ухвалення рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.
Разом з тим суд першої інстанції вважав, що ухвалення постанови Верховного суду від 07 грудня 2022 року у справі за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_2 про відшкодування збитків (упущеної вигоди), якою відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з обранням неналежного способу захисту, не змінює обчислення строку позовної давності.
Крім того суд першої інстанції вказав, що «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, тобто після спливу строку позовної давності.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам не відповідає.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Встановлено право власності ОСОБА_2 на майно, що складається із поділеного в натурі нерухомого майна об`єкта незавершеного будівництва адміністративної будівлі літ.Б, відсоток готовності якого становить 99%, площею 436,7 кв.м по АДРЕСА_1 згідно з свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів від 2 червня 2018 року №922622.
Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно визнано право власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю літ.Б загальною площею 434,5 кв.м по АДРЕСА_1 , встановлено здійснення ОСОБА_2 самочинного будівництва
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 червня 2020 року №205398088 здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю літ.Б площею 464,1 кв.м по АДРЕСА_1 .
Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради листом від 31 березня 2020 року №04/01-08/3-07/797 повідомлено ОСОБА_2 про обов`язок взяти участь у розвитку інфраструктури міста.
На підставі розрахунку пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури міста Чернівці (упущеної вигоди внаслідок невиконання обов`язку в частині сплати пайової участі) розмір пайової участі ОСОБА_2 дорівнює 424187 грн. 40 коп. 

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження№ 61-3438сво21) зазначено, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. 
Предметом позову Чернівецької міської ради, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережених коштів в сумі 424187 грн. 40 коп.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, Чернівецькою міською радою зазначалися не виконання ОСОБА_2 обов`язку взяти участь у розвитку інфраструктури м.Чернівці, встановленого ч.1, 2, 3 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Положенням про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради від 24 грудня 2015 року №54.
Відповідно до частин 1, 5  статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. 
Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначено статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положеннями Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.
Згідно з пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України «Про архітектурну діяльність» одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат.
Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Експлуатація об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється (пункти 11, 12, Порядку).
Відповідно до пункту 17 Порядку замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронну систему здійснення декларативних та дозвільних процедур у будівництві до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації щодо самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, за формою, наведеною у додатку 5 до цього Порядку.
Отже, самочинно збудоване нерухоме майно, право власності на яке визнано за рішенням суду, повинно бути прийнято в експлуатацію за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.
Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно встановлено набуття ОСОБА_2 права власності на майно, що складається із поділеного в натурі нерухомого майна об`єкта незавершеного будівництва адміністративної будівлі літ.Б, відсоток готовності якого становить 99%, площею 436,7 кв.м по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 2 червня 2018 року №922622, земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 2 червня 2018 року №922623.
Водночас рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно встановлено здійснення ОСОБА_2 самочинного будівництва.
Визнано право власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю літ.Б по АДРЕСА_1 рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року без акту введення в експлуатацію.
Отже, ОСОБА_2 набуто право власності на закінчений об`єкт будівництва нерухомого майна нежитлову будівлю літ.Б по АДРЕСА_1 на підставі рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року. 
За обставин набуття ОСОБА_2 права власності на закінчений об`єкт будівництва нерухомого майна на підставі рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року, здійснення реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю літ.Б площею 464,1 кв.м по АДРЕСА_1 у листопаді 2018 року, ОСОБА_2 набув статусу замовника будівництва у розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».  
Станом на момент виникнення правовідносин листопад 2018 року була чинною стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Частинами другою, третьою, п`ятою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності", яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування.
Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (частина перша статті 40).
Зі змісту статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі №339/388/16-ц (провадження №14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21).
Отже, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Разом з тим 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону  України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.
Зі змісту пп.3 п.2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX випливає, що у наведених у цьому законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника. 
Тому платіж для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язковим на підставі закону. 
Строк, визначений пп.3 п.2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX для звернення замовник будівництва до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта встановлено саме для добровільного виконання стороною такого обов`язку, і закінчення цього строку не припиняє цього обов`язку замовника та не звільняє замовника від обов`язку сплатити платіж. Адже невиконання особою положень законодавства не повинно призводити до настання бажаного для неї внаслідок такого невиконання результату у вигляді звільнення від платежу та надавати майнові переваги порівняно із законослухняною особою.
Ухилення замовника від пайової участі є порушенням вимог, які прямо передбачені законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) виклала висновок щодо вирішення правової проблеми, пов`язаної з застосуванням норм права до правовідносин, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір.
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.      
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після  втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а отже, і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-ІХ визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати      участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.
У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України   застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події   (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна;   б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Отже, у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до   поновлення порушеного права   органу місцевого самоврядування.
Верховний Суд постанова від 07 грудня 2022 року справа № 726/700/20 провадження № 61-20470св21 вказав, що абзацами шостим та сьомим частини дев`ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.
У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.
У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Встановлено, що між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_2 договір про пайову участь не укладався.
Чернівецька міська рада звернулася до суду із цим позовом у квітні 2023 року, тобто після виключення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Відповідно до п.1.4.2 Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців дія Положення поширюється на замовників, які здійснили будівництво (реконструкцію, капітальний ремонт) об`єктів, при цьому, не уклавши договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівців, або здають (здали) їх в експлуатацію після набрання чинності Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», не надавши своєчасно належним чином у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) до уповноваженого органу містобудування та архітектури щодо здійснення такого будівництва (самовільно збудовані об`єкти) і при спорудженні яких не було вирішене питання прийняття пайової участі.
Верховний Суд у постанові від 02червня 2021року у справі № 726/2395/19-ц (провадження № 61-4730св21) зазначив, що Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівці, затверджене рішенням Чернівецької міської ради від 24 грудня 2015 року № 54, прийняте на виконання Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а оскільки положення статті 40 цього Закону виключено, то стягнення таких збитків лише на підставі вказаного Положення є безпідставним.
Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2023 року у справі №  916/2709/22 вказав, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01 січня 2020 року не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Такі висновки Верховного Суду відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01 січня 2020 року та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності") обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01 січня 2020 року, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01 січня 2020 року з метою уникнення сплати пайової участі.      
Зважаючи на встановлення набуття ОСОБА_2 права власності на закінчений об`єкт будівництва нерухомого майна на підставі рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року, здійснення реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю літ.Б площею 464,1 кв.м по АДРЕСА_1 у листопаді 2018 року та водночас відсутності укладення ним з Чернівецькою міською радою договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту до 01 січня 2020 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" №132-ІХ від 20 вересня 2019 року.
Так,  Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" №132-ІХ від 20 вересня 2019 року  врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" та установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема:
- розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2);
- замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2).
Пунктом 2.2 Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівці, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради від 24 грудня 2015 року №54, визначено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

Пункт 2.2.1 Положення встановлює, що якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами або за бажанням замовника будівництва, вона визначається на основі нормативів для одиниці створеної потужності у м.Чернівцях (показник опосередкованої вартості спорядження об`єктів житла для Чернівецької області (без урахування ПДВ), затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України станом на момент проведення розрахунку, але не пізніше дати здачі об`єкта будівництва в експлуатацію.

З огляду на наведене Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців, затверджене рішенням Чернівецької міської ради від 24 грудня 2015 року №54, не містить визначення загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування. 

Розрахункова кошторисна вартість будівництва (розрахункова вартість будівництва) це прогнозована сума грошових коштів, необхідна для його здійснення. Вона складається з базисної кошторисної вартості будівництва (базисної вартості будівництва) та коштів на компенсацію витрат, пов`язаних з ринковими умовами здійснення будівництва (Державні будівельні норми IV-16-98 частина 1, які втратили чинність 01 січня 2001 року). 

На заміну Державним будівельним нормам Д.1.1.-1-2000 «Правила визначення вартості будівництва» розроблений національний стандарт ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 Правила визначення вартості будівництва. 

Цей стандарт установлює основні правила з визначення вартості будівництва, реконструкції, капітального ремонту та технічного переоснащення будинків, будівель і споруд будь-якого призначення, їх комплексів, лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, а також реставрації пам`яток архітектури та містобудування.

Відповідно до п.3.11 ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 Правила визначення вартості будівництва зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва – кошторисний документ, який визначає повну кошторисну вартість об`єкта будівництва або його черги, включаючи кошторисну вартість будівельних робі, витрати на придбання устаткування, меблів та інвентарю, а також інші витрати. Зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва складається основі об`єктних кошторисів, об`єктних кошторисних розрахунків і кошторисних розрахунків на окремі види витрат.

У матеріалах справи відсутні докази загальної кошторисної вартості будівництва. 

Водночас визнання рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 5 жовтня 2018 року права власності ОСОБА_2 на комерційну нежитлову будівлю літ.Б загальною площею 434,5 кв.м по АДРЕСА_1 вартістю 1113440 грн. не є встановленням загальної кошторисної вартості будівництва.

Тому Чернівецькою міською радою обгрунтовано визначено розмір пайової участі ОСОБА_2 у розвитку інфраструктури міста відповідно показника опосередкованої вартості спорудження для Чернівецької області у розмірі 9140 грн. за 1 кв.м.

Згідно пункту 2.8 Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради від 24 грудня 2015 року №54, розмір (величина) пайового внеску замовника у створенні і розвитку інфраструктури міста розраховується за такою формулою: В п.у. = В.буд.заг. х Р п.у. х К, де В.буд.заг. загальна вартість будівництва; Р п.у. встановлений розмір пайової участі; К коригуючий коефіцієнт (в разі його встановлення цим Положенням).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 червня 2020 року №205398088 здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю літ.Б площею 464,1 кв.м по АДРЕСА_1 .

На підставі абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" №132-ІХ від 20 вересня 2019 року розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2).

Всупереч наведеного Чернівецькою міською радою при розрахунку пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури міста Чернівців ОСОБА_2 застосовано 10 відсотків від кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної на основі нормативів для одиниці створеної потужності у м.Чернівцях (показник опосередкованої вартості спорядження об`єктів житла для Чернівецької області (без урахування ПДВ). 

Отже, розмір пайової участі ОСОБА_2 у розвитку інфраструктури м. Чернівці складає 169674 грн 96 коп. (464,1 кв.м * 9149 грн. * 0,04).

Заслуговують на увагу посилання Чернівецької міської ради у апеляційній скарзі на безпідставне застосованння наслідки спливу позовної давності до спірних правовідносин.
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д. подано заяву про застосування строків позовної давності у липня 2023 року.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
На підставі ч.4 ст.267ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першоїстатті 261 ЦК Українипозовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18зроблено висновок, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21) зазначено: «Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українидоповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки,визначені статтями257,258,362,559,681,728,786,1293цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
В постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Україниу редакціїЗакону України від 30 березня 2020 року № 540-IXперелічені всістатті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.
У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641 карантин продовжувався, відповідно, до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня, до 31 липня, до 19 грудня 2020 року на усій території України.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з відповідними змінами, вирішено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленогопостановами Кабінету Міністрів Українивід 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» тавід 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Судом першої інстанції встановлено, останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 05 жовтня 2021 року.
Ураховуючи, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-ІХ набрав чинності 2 квітня 2020 року щодо продовження позовної давності на час дії карантину, карантин на всій території України скасований з 1 липня 2023 року, Чернівецька міська рада звернулася до суду з цим позовом у квітні 2023 року, тобто під час дії на території України карантину, строк позовної давності Чернівецькою міською радою не пропущений.

Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається (постанова Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21).
Суд першої інстанції у порушення зазначених вище положень закону не врахував, що позивач не повинен був обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину на підставі закону.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережених коштів за спливом позовної давності на порушення норм матеріального права.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 вересня 2023 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.
Розподіл судових витрат
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частин 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25 червня 2021 року скасовано, позов Чернівецької міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів задоволено частково.
Отже, стягнувши з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти в сумі 169674 грн 96 коп., апеляційним судом задоволено позов на 40% (169674 грн. 96 коп. х100 : 424187 грн. 40 коп.).
Чернівецькою міською радою сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 6362 грн. 81 коп. відповідно до платіжного доручення Державної казначейської служби України №385 від 06 квітня 2023 року, за подання апеляційної скарги в сумі 9543 грн. відповідно платіжного доручення Державної казначейської служби України №26 від 16 січня 2024 року.
Тому підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 2545 грн. 12 коп. (6362 грн. 81 коп. х 40%), за подання апеляційної скарги в сумі 3817 грн. 20 коп. (9543 грн. х 40%).
Отже, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради судові витрати в сумі 6362 грн 72 коп.
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Чернівецької міської ради задовольнити частково.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 вересня 2023 року скасувати.
Позов Чернівецької міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти в сумі 169674 грн 96 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради судові витрати в сумі 6362 грн 72 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 19 березня 2024 року.
Головуючий   Н. Ю. Половінкіна
Судді: М. І. Кулянда 
О. О. Одинак