ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/26954/24                                                       Суддя першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 вересня 2024 року                                                                                   м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                    - Шведа Е.Ю.,
суддів                                        - Голяшкіна О.В., Заїки М.М.,
при секретарі                              - Левкович А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -
          
В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - Відповідач, МВС України) про:
- визнання протиправною бездіяльності МВС України щодо неприйняття постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури щодо поданої заяви від 16.11.2023 по кримінальному провадженню №42020000000000360 від 28.02.2020 та виділеному з нього кримінальному провадженню №12021100060001682 від 23.10.2021;
- зобов`язання МВС України прийняти постанову про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури згідно із заявою ОСОБА_1 від 16.11.2023 по кримінальному провадженню №42020000000000360 від 28.02.2020 та виділеному з нього кримінальному провадженню №12021100060001682 від 23.10.2021 відповідно до ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.07.2024 відмовлено у відкритті провадженні у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України у зв`язку з тим, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що заявлені Позивачем вимоги спрямовані на відшкодування шкоди, а відтак з урахування позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №522/1021/16-ц підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, яким зобов`язати МВС України прийняти постанову про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом безпідставно зроблено посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №522/1021/16-ц, оскільки у межах справи №320/26954/24 вимоги про стягнення шкоди не заявлялися, а також судом неправильно застосовані приписи ст. 21 КАС України, адже передумовою для відшкодування шкоди є встановлення порушень у діяльності державних органів, що охоплюється юрисдикцією саме адміністративних судів. Окремо звертає увагу на неможливості позбавлення особи права на доступ до правосуддя та фактичне відтворення судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі письмових заперечень відповідачів.
Після усунення визначених в ухвалі від 24.07.2024 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 16.08.2024
У відзиві на апеляційну скаргу МВС України просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін з мотивів і підстав, викладених в оскаржуваній ухвалі. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2024 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24.09.2024.
У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.
Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, керуючись приписами п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, виходив з того, що заявлені позовні вимоги спрямовані на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, щодо яких встановлений чіткий порядок розгляду. Відтак, за відсутності у межах спірних правовідносин ознак публічно-правового спору такі вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. 
З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.
Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Із змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово підкреслював, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як встановлено судом першої інстанції, в обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що у кримінальному провадженні №12021100060001682 від 23.10.2021, яке виділене з кримінального провадження №42020000000000360 від 28.02.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 209 КК України, притягується до кримінальної відповідальності директор ТОВ «Геліос Інвест Груп» ОСОБА_2 .
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13.12.2021 №757/66117/21-к задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України Лютого А.Б. про надання дозволу на обшук транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який у подальшому вилучено 24.12.2021. Указаний транспортний засіб MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належав ОСОБА_1 , яка є донькою ОСОБА_2 .
24 грудня 2021 року співробітники Національної поліції України провели обшук транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та здійснили його вилучення.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13.01.2022 №757/334/22-к задоволено клопотання прокурора Сорокіна Є.М. про накладання арешту на майно, транспортний засіб, у кримінальному провадженні №42020000000000360.
При цьому, згідно ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31.12.2021 №757/68611/21-к частково задоволено клопотання слідчого і накладено арешт на транспортний засіб із забороною відчуження та розпорядження.
Натомість ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13.01.2022 №757/334/22-к повторно накладено арешт на майно, проте уже із забороною відчужувати, користуватися та розпоряджатись транспортним засобом.
Позивач стверджує, що з огляду на прийняття слідчім суддею Печерського районного суду міста Києва від 31.12.2021 ухвали про часткове задоволення клопотання про арешт, суд вже дав відповідну оцінку підставам накладання арешту. Відтак повторне звернення старшого слідчого ГСУ НП України Лютого А.Б. до суду вказує на зловживання процесуальним правом та на те, що слідчій не повідомив слідчого суддю Печерського районного суду міста Києва про існування арешту на майно.
На думку ОСОБА_1 , на один й той же транспортний засіб ухвалами слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва спершу було накладено арешт 31.12.2021 з метою забезпечення можливої конфіскації майна, а через 14 днів - вже з метою забезпечення збереження речових доказів. При цьому у першому випадку були заборонено лише відчуження та розпорядження майном, водночас у другому випадку було заборонено відчуження, розпорядження та користування указаним транспортним засобом. До того ж, на переконання Позивача, строк із зверненням про накладання арешту було пропущено, адже 24.12.2021 співробітники Національної поліції України провели обшук транспортного засобу та здійснили його вилучення, арешт накладено тільки 31.12.2021, а через 14 днів - вже з метою забезпечення збереження речових доказів.
Отже, за висновками ОСОБА_1 , наявне непропорційне втручання в право власності законного власника майна шляхом необґрунтованого накладення арештів на таке майно як заходу забезпечення кримінального провадження, що було виправлене ухвалою судді Вищого антикорупційного суду України Дубас В.М. від 21.07.2022 №991/2326/22, якою скасовано арешт транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, д.н.з НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13.01.2022 №757/334/22-к та ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31.12.2021 №757/68611/21-к.
Після скасування арешту Вищим антикорупційним судом на транспортний засіб MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , його власниця ОСОБА_1 , бажаючи вступити в свої законні права, доручила адвокату Тонконог В.В. зробити огляд свого авто на предмет придатності до експлуатації та перевірити його технічний стан. Враховуючи те, що з 25.04.2022 кримінальне провадження № 42020000000000360 було передано детективу НАБ України Поминальному Я.М. від старшого слідчого ГСУ НП України Лютого А.Б. , адвокат, виконуючи доручення власниці авто, 03.08.2022 звернувся до детектива НАБ України Поминального Я.М. з вимогою повернути авто його власниці - ОСОБА_1 . Останній не заперечував та здійснив повернення ключів від автомобіля та мітки сигналізації адвокату. Проте транспортний засіб MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не було повернуто, оскільки детектив пояснив, що цей транспортний засіб арештований по його справі, але відповідальним за нього є працівник поліції, старший слідчий ГСУ НП України Лютий А.Б . Крім того детектив уточнив, що згідно матеріалів кримінального провадження вищевказане авто повинно зберігатися на автостоянці за адресою: Київська області, смт. Гостомель, вул. Свято-Покровська 215, хоча, за твердженням Позивача, авто вже як три місяці було відсутнім на вищевказаній стоянці.
Виконуючі доручення ОСОБА_1 , адвокат Тонконог В.В. звернувся з офіційним запитом до керівництва ГСУ НП України щодо незаконного утримування авто та необхідності повернення його власниці, так як арешт на авто був скасований судом і перепон для користування ним власницею більше не могло бути.
Враховуючи те, що згідно інформації ГСУ НП України авто повинно знаходитися на автостоянці за адресою: м. Гостомель, вул. Свято-Покровська 215, а в дійсності воно там виявилося відсутнім, а другої інформації від ГСУ НП України не вдалося отримати, адвокат Тонконог В.В. 08.08.2022 написав скаргу про зникнення авто прокурору спеціалізованої антикорупційної прокуратури, який здійснював нагляд за ЄРДР по №42020000000000360 від 28.02.2020, та в ДБР міста Києва. Однак встановити місце знаходження транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , не виявилося можливим.
09 серпня 2022 року Позивачем було подано заяву про злочин до ДБР України в м. Києві, в якій адвокат останнього вимагав внести відомості про угон транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 , до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування по вказаних у заяві фактах.
Водночас, ДБР України в м. Києві ніяких заходів по розшуку авто не проводилося, а адвокату письмово повідомили про те, що у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань йому відмовлено.
На чергове звернення адвоката до ГСУ НП України про повернення власниці ОСОБА_1 авто MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який вже як два місяці було скасовано арешт, начальник відділу ГСУ НП України Синявський С. надав письмову відповідь за № 23784/24/11/2-2022ВС від 16.09.2022 про те, що авто дійсно знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20-Б, арешт на нього не накладався, але видати його власниці не є можливим, оскільки воно визнано речовим доказом по кримінальному провадженню №12022000000000332 від 27.04.2022, а справа №42020000000000360 від 28.02.2020 знаходиться в НАБ України, тому адвокату потрібно звертатися саме туди.
Разом з тим, детектив НАБ України Поминальний Я.М. , якому кримінальне провадження № 42020000000000360 було передано 25.04.2022 від ГСУ НП України, на запит адвоката надав письмову відповідь, що він не заперечує проти повернення авто MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , представнику власниці, але ГСУ НП, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 №1104 зобов`язано було передати в НАБ України разом з кримінальним провадженням №42020000000000360 і транспортний засіб MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнаний 21.12.2021 слідчим СГ ГСУ НПУ Богдановим А.О. речовим доказом в цій же справі, продовжувало відмовляти в поверненні АВТО під різними приводами.
На неодноразові звернення адвоката до Офісу по керівництву спеціальних майданчиків для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів СЗ №1 Головного управління Національної поліції у м. Києві, який знаходиться за адресою: м. Київ вул. Набережно-Рибальська, 4, з приводу повернення авто, останній щоразу отримував відмову, яку мотивували відсутністю письмового дозволу від ГСУ НП України, рекомендуючи звернутися з цього приводу до ГУ НП України.
29.09.2022 після того, як кримінальне провадження №12022000000000332 від 27.04.2022 було передано старшому слідчому ОВС ГСУ НП України Слончаку Д., останній надав дозвіл адвокату та експерту Булейко О.А. на огляд авто в умовах спеціального майданчика для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ГУ НП м. Києва, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20-Б, що було погоджено адміністрацією СЗ №1 Головного управління Національної поліції у м. Києві.
30.09.2022 під час огляду транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20-Б, в присутності працівника поліції, експертом Булейко О.А. було зафіксовано численні пошкодження кузова авто, вибите скло у всіх вікнах, нові колеса поміняні на старі, відсутня значна частина головних вузлів та деталей.
04.11.2022 старшим слідчим ОВС ГСУ НП України Слончаком Д. , після численних відмов, було надано дозвіл на отримання авто з спеціального майданчика для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ГУ НП м. Києва, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20-Б, що також було погоджено з адміністрацією ЦЗ №1 ГУ НП України у м. Києві. Транспортний засіб MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , після 6 місяців незаконного утримання ГСУ НП України, на евакуаторі був направлений до місця зберігання для встановлення збитків.
У зв`язку з цим 16.11.2023 ОСОБА_1 було скеровано заяву до МВС України, в якій остання просила відшкодувати на користь потерпілої матеріальну шкоду, яка складає 2  012  861,40 грн, моральну шкоду, яка складає 420  000 грн, а також 380  000 грн витрати на адвокатські послуги (т. 1 а.с. 27-48).
За твердженням Позивача, згідно цієї заяви Відповідач повинен був прийняти постанову про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, по кримінальному провадженню № №42020000000000360 від 28.02.2020 та виділеному з нього кримінальному провадженню № 12021100060001682 від 23.10.2021.
Водночас, за висновками Позивача, керівництво МВС України доручило розгляд заяви ОСОБА_1 від 16.11.2023 щодо протиправних дій працівників ГСУ НП України тим же самим працівникам ГСУ НП України, які допустили вищевказані протиправні дії, а саме заступнику начальника відділу ГСУ НП України Дмитру Гладченку, який в свою чергу є безпосереднім керівником старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України Лютого А.Б. , в результаті недолугих дій якого було розкрадено вилучений та визнаний речовим доказом транспортний засіб транспортний засіб MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тим самим завдавши потерпілій ОСОБА_1 матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.
ГСУ НП України листом від 11.12.2023 №СУД-14596-2023 заступником начальника відділу Дмитром Гладченком повідомлено представника ОСОБА_1 про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №42020000000000360 завершено та виконуються вимоги ст. 290 КПК України. Крім того, повідомлено, що ГСУ НП України 27.04.2022 внесені відомості до ЄРДР №12022000000000332 за фактами незаконного заволодіння транспортним засобом та умисного пошкодження майна, у тому числі пошкодження транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 289 КК України. У цьому кримінальному провадженні, 02.05.2022 транспортний засіб оглянуто та вилучено з майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів ГУ НП в Київській області, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський р-н., смт. Гостомель, вул. Свято-Петрівська, 215, та переміщено до майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів ГУ НП в м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20-б.
У зв`язку з чим Позивачу запропоновано звернутися до органу досудового розслідування у порядку ст. 61 КПК України та подати позовну заяву в указаному кримінальному провадженні №12022000000000332 (т. 1 а.с. 25-26).
На переконання Позивача, у цьому листі ГСУ НП України викривлені факти, які не мали нічого спільного з реальними подіями щодо розкрадання транспортного засобу MERCEDES BENZ GLC200D, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Отже, за твердженням ОСОБА_1 , заступником начальника відділу ГСУ НП України Дмитром Гладченком було проігноровано вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки посадовими особами ГСУ НП України спочатку було утаємничено факт розкрадання речового доказу, потім своєчасно не повідомлено заявницю про знищення її авто, а тепер після безпосереднього вручення заяви на ім`я міністра внутрішніх справ України не було винесено і надано заявниці ОСОБА_1 постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до п. 86 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справу України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 № 51/401/649/471/23/125, у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України N 6/5 z0106-96, Генеральної прокуратури України N 3 z0106-96, Міністерства фінансів України N 41 z0106-96 від 04.03.1996 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 р. за N 106/1131).
Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.
Використання речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна для службових та інших цілей категорично забороняється.
Приписами пункту 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 передбачено, що відповідно до частини 2 ст. 4 Закону 266/94-ВР майно, зазначене в п. 2 ст.3 Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення.
У випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, з вимогою про відшкодування вартості майна громадянин має право звернутися до цих органів, а якщо неможливість повернення майна в натурі виникла після передачі його фінансовому органу, вимога пред`являється до цього органу.
З зазначеною вимогою до вказаних органів громадянин має право звернутися протягом шести місяців після направлення йому повідомлення. Розгляд зазначеної вимоги громадянина до органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури або суду провадиться в місячний термін і в порядку, передбаченому п.12 Положення.
Вимога громадянина до фінансового органу також розглядається в місячний термін з дня його звернення.
Постанова органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури може бути оскаржена громадянином відповідному прокуророві.
Якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.
При відмові суду у позові про відшкодування вартості знищеного, втраченого чи пошкодженого майна за рахунок коштів органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури або суду вона відшкодовується відповідним фінансовим органом у порядку, встановленому п.13 Положення.
Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.
Згідно п. 2 ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.
За приписами статті 4 Закону майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди.
Із змісту статей 11-12 указаного Закону вбачається, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.
Розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Разом з тим, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Указані положення кореспондуються із нормами, наведеними у ч. 1 ст. 1 Закону.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадової особи до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
За приписами положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Порядок застосування та реалізація вказаних вище норм ЦК України, у відносинах щодо відшкодування майнової шкоди в тому числі, завданої органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду або органом державної влади при виконанні ними своїх повноважень наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 (справа №14-164цс18), від 20.09.2018 (справа №14-298цс18), від 22.04.2019 (справа №14-4цс19).
Таким чином, з аналізу правових підстав та механізму відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчим, прокурором випливає, що заявлені у позові вимоги про визнання протиправною бездіяльності МВС України щодо неприйняття постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури та зобов`язання МВС України прийняти постанову про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, є способом примусового зобов`язання Відповідача відшкодувати Позивачу завдану його посадовими особами, зокрема, майнову шкоду у вигляді пошкодження арештованого транспортного засобу та витрат на юридичну допомогу.
Водночас статтею 21 КАС України обумовлено, що адміністративні суди розглядають вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків, у тому числі й на користь держави) мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.
Беручи до уваги, що вимоги Позивача за своїм змістом і метою є вимогами про стягнення шкоди і не пов`язані з вимогами вирішити публічно-правовий спір, їхній розгляд адміністративним судом неможливий. До такого висновку у подібних за змістом правовідносинах прийшов Верховний Суд у постановах від 12.05.2022 у справі №420/6424/18 та від 13.02.2020 у справі №500/2395/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Юрисдикція цивільних справ визначена статтею 19 ЦПК України, згідно частини першої якої суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, цей спір не є публічно-правовим, випливає з приватно-правових відносин і має вирішуватися місцевим загальним судом за правилами Цивільного процесуального кодексу України.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 170, 242-244, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      Е.Ю. Швед 

Судді                                                                                            О.В. Голяшкін

                                                                                                    М.М. Заїка

Повний текст постанови складено та підписано 24 вересня 2024 року.