10.09.24
22-ц/812/1424/24
Провадження № 22-ц/812/1424/24 Суддя першої інстанції Вуїв О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
10 вересня 2024 року м. Миколаїв Справа № 473/4228/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж. М.,
при секретарі судового засідання – Біляєвій В.М.,
без участі учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник – ОСОБА_2 , на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 серпня 2024 року, постановлену під головуванням судді Вуїва О.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:
31 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Першого відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), (далі – Перший відділ ВДВС) про зняття арешту з майна.
Вимоги позову мотивувала тим, що вона є власницею житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
На виконанні у Відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження № 9876249 за виконавчим листом виданим Вознесенським міськрайонним судом від 27 серпня 2008 року по справі № 2-1245 про стягнення з неї солідарно з іншими боржниками на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» боргу у сумі 31 354.24 грн.
05 листопада 2008 року головним державним виконавцем Кирко А.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 137554 від 12 листопада 2008 року.
25 травня 2009 року головним державним виконавцем Кирко А.Г. виконавче провадження завершено та виконавчий лист повернуто стягувачу, однак арешт так і не було знято.
Станом на 31 липня 2024 року виконавчі листи про стягнення з неї боргу не надходили. Повторно виконавчі провадження не відкривалися.
На сьогоднішній день постанова про арешт її майна та оголошення заборони на його відчуження АА № 137554 від 12 листопада 2008 року так і не скасована.
20 жовтня 2023 року вона звернулася до Першого відділу ВДВС з вимогою скасувати арешт, та отримала відповідь про те, що підстав для зняття арешту відділ ДВС не вбачає.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд зняти арешт накладений на все належне їй майно постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 137554 від 12 листопада 2008 року, по виконавчому провадженню № 9876249 в межах виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду від 27 серпня 2008 року по справі № 2-1245.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 серпня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Ухвалу суду мотивовано тим, що  спір між стороною завершеного виконавчого провадження (боржником) та стягувачем з приводу арешту, накладеного виконавцем на майно вказаного боржника в межах виконавчого провадження, не підлягає розгляду за правилами позовного провадження, позивачка може звернутися з такими вимогами за правилами розділу VII ЦПК України (судовий контроль за виконанням судових рішень).
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник - ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не звернув увагу на той факт, що виконавче провадження № 9876249 за виконавчим листом, виданим Вознесенським міськрайонним судом від 27 серпня 2008 року по справі №2-1245 - завершене, повторно виконавчі провадження не відкривалися з 25 травня 2009 року (15 років).
Окрім цього, в позовній заяві позивачка вказувала що єдиним способом захисту її порушених прав власника є звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.
Єдиним способом захисту порушених прав позивачки є звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна, тому що вона вже зверталася до Вознесенського міськрайонного суду з заявою в порядку VII ЦПК України.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 лютого 2024 року по справі № 473/6936/23 в задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність ДВС у зв`язку з відмовою в знятті арешту було відмовлено.
Таким чином в позивачки просто немає іншого порядку судового захисту. І фактично відмовою у відкритті провадження за її позовом вона була позбавлена судового захисту.
На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та АТ «Райфайзен Банк» звернулися до апеляційного суду із заявами про розгляд справи без їх участі. З огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд допустив розгляд справи без участі учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 липня 2008 року по справі № 2-1245 стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 солідарно на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованость за договором кредиту у розмірі 31 354 грн. 24 коп.
На підставі вказаного рішення були видані виконавчі листи, зокрема щодо стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 31 354 грн. 24 коп., який був пред`явлений до відділу ДВС Вознесенського МРУЮ (правонаступником якого є Перший відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) (далі відділ ДВС Вознесенського МРУЮ), виконавче провадження № 9876249. В межах даного виконавчого провадження державним виконавцем відділу ДВС Вознесенського МРУЮ 12 листопада 2008 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 137554. Об`єкт обтяження: квартира за адресою АДРЕСА_1 .
Вказане виконавче провадження було завершено 25 травня 2009 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції Закону, яка діяла на момент винесення постанови). Накладений в межах виконавчого провадження арешт не знято.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 , як на підставу своїх порушених прав, посилалася на те, що їй на праві власності належить квартира, на яку постановою державного виконавця накладений арешт. Позивач зазначала, що державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу, проте арешт з майна не зняв.
Згідно із частиною 1 статті 4 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 5 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частин 1-4 статті 55 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: 
винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. 
Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.
Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. 
Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк. 
Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. 
Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом. 
Арешт застосовується: 
1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає 
наступній передачі стягувачеві або реалізації; 
2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 
3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. 
Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації провадиться у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше, ніж через п`ять днів після накладення арешту. Продукти та інші речі, що швидко псуються, вилучаються і передаються для продажу негайно після накладення арешту. 
Цінні папери, ювелірні та інші побутові вироби із золота, срібла, платини і металів платинової групи, дорогоцінних каменів і перлів, а також лом і окремі частини таких виробів, виявлені при опису, на які накладено арешт, підлягають обов`язковому вилученню і негайно передаються на зберігання установам Національного банку України. Арешт на цінні папери накладається в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
Державний виконавець зобов`язаний подбати про забезпечення умов реалізації майна боржника, які не ущімлюють його законних інтересів.
Аналогічні положення містяться і у статті 56 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Так, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суд своєю ухвалою відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин висновки суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України є обґрунтованими, оскільки позивачем не спростовано належними доказами, що арешт накладено на майно заявника, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.
Доводи апеляційної скарги поро те, що ОСОБА_1 у цивільній справі № 473/6936/23 вже зверталася до суду першої інстанції в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, та ухвалою Вознесеньского міськрайонного суду від 28 лютого 2024 року їй було відмовлено в задоволенні скарги по суті її вимог, є неприйнятними з огляду на те, що у разу незгоди з відмовою суду першої інстанції у задоволенні скарги на бездіяльність державного виконавця щодо зняття арешту з її квартири, остання мала можливість оскаржити це судове рішення до суду апеляційної інстанції. Між тим ОСОБА_1 погодилася з вказаною ухвалою суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм процесуального закону.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки ця справа не підлягає розгляду в прядку позовного провадження, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 серпня 2024 року залишити без змін.
З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник – ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 10 вересня 2024 року.