КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/11249/2024                         
 
                                                          П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
         
 м. Київ                                                                                         Справа № 369/9541/21  
05 вересня 2024 року Київський апеляційний судв складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Мерзлого Л. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу,-
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2021 року справу передано за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області, яка до суду надійшла 27 травня 2022 року.
            Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з розпискою від 16 грудня  2011 року ОСОБА_3 , правонаступником якого є позивач,  позичив ОСОБА_2 21 000,00 євро, під 20% річних, з терміном повернення коштів 01 березня 2012 року. Однак ОСОБА_2 гроші не повернув, при цьому не відмовлявся від своїх зобов`язань і просив продовжити термін розписки, на що позивач погодився.
            Так, 13 березня 2013 року ОСОБА_2 написав розписку, в якій зазначив про те, що він позичив у ОСОБА_3 21 000,00 євро терміном на 1 рік під 20% річних. Сума повернення складає 25 200,00 євро. Борг не повернуто, станом на 01 березня 2013 року сума повернення складає 30 240,00 євро. 
            13 березня 2014 року ОСОБА_2 знову написав розписку, в якій зазначив про те, що він позичив у ОСОБА_3 21 000,00 євро терміном на 1 рік під 20% річних. Сума повернення складає 25 200,00 євро. Борг не повернуто, станом на 01 березня 2013 року сума повернення складає 30 240,00 євро. На 01 березня 2014 року сума повернення складає 36300,00 євро. Повернуто було 600 євро. На 01 березня 2015 року сума повернення 42 900,00 євро.
            Після втручання поліції, ОСОБА_2 невеликими частинами (по 2000-3000 грн) сплатив ОСОБА_3 суму коштів в загальному розмірі 24 000,00 грн (приблизно 800 євро) що становить не більше 2 % від суми заборгованості. В подальшому відповідач ОСОБА_2 нічого не сплачував, не відповідав на дзвінки та всіляко ухилявся від спілкування та своїх зобов`язань по поверненню боргу.
            Відповідно до розписки відповідача, станом на 2015 рік, останній підтвердив заборгованість у розмірі: 42900-600 = 42300 євро. За останні три роки сума заборгованості збільшилася на 9% (3 % річних) і складає 46107 євро. З урахуванням повернутих коштів: 46107 євро - 800 євро (24000 грн.) = 45307 євро, що становить     1 360 000 грн.
            ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_2 з пропозицією про реструктуризацію боргу та сплати половини коштів у сумі 20000 євро (600 000 грн), така пропозиція залишилася без реагування  зі сторони відповідача.
            Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просить стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 600 000,00 грн та 6 000,00 грн судового збору.
            10 лютого 2023 року на підставі договору відступлення права вимоги ОСОБА_3 відступив ОСОБА_1 право вимоги, яке належить первісному кредитору на підставі розписки від 13 березня 2014 року, яка видана ОСОБА_2 .
            Ухвалою Ірпінського районного суду Київської області від 08 червня 2023 року до участі в справі в якості правонаступника позивача  ОСОБА_3 залучено ОСОБА_1 .
            Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 квітня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу відмовлено.
            Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду з відповідним позовом та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо переривання такого строку.
            Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 24 квітня 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Вказує, що суд неправильно встановив дату початку позовної давності та не врахував обставин непереборної сили щодо її переривання. В судових засіданнях відповідач підтверджував написання ним розписок про отримання коштів та визнання боргових зобов`язань, не заперечував часткове погашення ним боргу.  Протягом 2015-2019 років відповідач частково сплачував борг, про що ним також було особисто зазначено в поясненнях, наданих під час досудового розслідування кримінальної справи за заявою ОСОБА_3 . Таким чином, визнання відповідачем своїх зобов`язань та вчинення дій щодо часткової сплати боргу свідчить про переривання позовної давності.
20 червня 2024 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Іскоростенського Дмитра Анатолійовича надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови у задоволенні позову стало те, що під час розгляду справи судом було встановлено пропущення позивачем строку звернення до суду щодо стягнення заборгованості з відповідача у строк, більший, ніж передбачений ст.257 ЦК України, і позивачем під час розгляду справи, не доведено переривання строків давності, тому на думку представника відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявні підстави для відмови у задоволенні вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Вказує на те, що як встановлено судом, з вимогою про повернення коштів позивач звернувся 18.03.2016 року, тобто, станом на дату звернення до відповідача, права позивача були порушенні, а отже в останнього виникло право на звернення до суду з відповідним позовом, починаючи з 19.03.2016 року та до 19.03.2019 року, відповідно до статті 257 ЦК України.
Заперечуючи проти клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, зазначав про те, що відповідач вчиняв дії, які свідчать про визнання ним боргу, а саме частково погашав заборгованість, разом з тим, позивач не зазначає про те, коли була здійсненна остання оплата боргу та це не можливо встановити з матеріалів даної справи.
З огляду на вище викладене просив суд залишити рішення суду першої інстнакції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Іскоростенсько Дмитро Анатолійович проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно з розпискою від 16 грудня 2011 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 21 000,00 євро терміном на 1 рік під 20% річних. У випадку неповернення коштів або їх частини, на залишок суми боргу ОСОБА_2 зобов`язується виплачувати 20% річних. Ця розписка анулює всі попередні розписки, видані ОСОБА_2 . Термін повернення коштів 01.03.2012. Розписка складена в присутності двох свідків.         
13 березня 2013 року ОСОБА_2 написав розписку, в якій зазначив про те, що він позичив у ОСОБА_3 21 000,00 євро терміном на 1 рік під 20% річних. Сума повернення складає 25 200,00 євро. Борг не повернуто, станом на 01.03.2013 сума повернення складає 30240,00 євро. На 01.03.2014 сума повернення 36300 євро. Ця розписка анулює всі попередні розписки, видані ОСОБА_2 . Розписка складена в присутності двох свідків.
13 березня 2014 року ОСОБА_2 знову написав розписку, в якій зазначив про те, що він позичив у ОСОБА_3 21 000,00 євро терміном на 1 рік під 20% річних. Сума повернення складає 25200,00 євро. Борг не повернуто, станом на 01.03.2013 сума повернення складає 30240,00 євро. На 01.03.2014 сума повернення складає 36300,00 євро. Повернуто було 600 євро. На 01.03.2015 сума повернення 42900,00 євро.
18 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою повернути позичені кошти, яка ОСОБА_2 була отримана 19 березня 2016 року.
Постановою слідчого СВ Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області кримінальне провадження №12017110200007579 від 07.12.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, яке було відкрито на підставі заяви ОСОБА_3 про заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами ОСОБА_3 шахрайським шляхом, закрито. Органом досудового розслідування встановлено, що в даному кримінальному провадженні наявні ознаки цивільно-правових відносин.
31 травня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою повернути позичені кошти, яка ОСОБА_2 була отримана 31 травня 2021 року.     
31 травня 2021 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 пропозицію щодо реструктуризації боргу. 
В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що з 1998 по 2015 працювала з ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 був її другим начальником. Підпис на розписці від 2013 року належить їй, проте моменту написання розписки ОСОБА_5 вона не бачила. Підпис на розписці від 2014 року теж належить їй, проте моменту її написання вона не бачила. Свідок вказала, що при ній гроші ніхто не передавав.     
Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що багато років працювала у ОСОБА_2 , потім у ОСОБА_1 . Вона була свідком того, як ОСОБА_1 вимагав у ОСОБА_2 повернення коштів.
У судовому засіданні в якості свідків було допитано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .  У свою чергу ОСОБА_3 відмовився надавати відповідні покази.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).
У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).   
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Разом із тим, для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу встановлена позовна давність.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).
Особа, яка вважає, що її права або інтереси порушені, може звернутися до суду за їх захистом лише в межах визначеного законодавством строку.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право.
Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Разом із тим, статтею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.
У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».
Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.
Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.
Відповідачем у суді першої інстанції заявлено про застосування позовної давності. 
Позивач, заперечуючи проти застосування строків позовної давності, зазначив про те, що відповідач вчиняв дії, які свідчать про визнання ним боргу, а саме частково погашав заборгованість.
  Згідно з розпискою від 13 березня 2013 року, заборгованість відповідача перед  ОСОБА_3 , правонаступником якого є позивач, виникла станом на 13.03.2013 та в подальшому погашена не була. Згідно розписки від 13 березня 2014 року відповідачем частково сплачено борг у розмірі 600 євро. З вимогою про повернення коштів ОСОБА_3 звернувся 18 березня 2016 року. 
  Отже, станом на момент звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів права ОСОБА_3 вже були порушені та з цього часу у нього виникло право на звернення до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 
  Квитанції від 04.12.2020, 19.11.2020, 06.12.2020 21.01.2021, 26.04.2021, 23.02.2021, 09.03.2021, 31.03.2021, надані позивачем на підтвердження сплати ОСОБА_2 боргу та як наслідок переривання позовної давності, на думку суду першої інстанції не є належним доказом на підтвердження таких доводів, оскільки в них не зазначено призначення платежів, а платником вказана інша  особа - ОСОБА_7 . 
  Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували сплату відповідачем боргу, позивачем не надано.
  З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду з цим позовом та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачем боргу, які б свою чергу свідчили про переривання останнім позовної давності.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. 
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 квітня 2024 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 09 вересня 2024 року
 
Головуючий:                                              Судді: