КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №756/7407/23                                                       Головуючий у 1 інстанції: Шролик І.С.
Провадження №22-ц/824/8736/2024                               Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
14 серпня 2024 року                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                                     Гаращенка Д.Р.
суддів                                                      Олійника В.І., Сушко Л.П.
при секретарі                                                   Василенко Д.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст обставин справи
 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № E.DN-YB-2023-7176883-n від 18 травня 2023 року про його звільнення, та поновити його на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» з дати звільнення на посаді головного фахівця з безпеки, посадова підгрупа головний спеціаліст з економічної безпеки ГО по РП, Управління безпеки по Київському макрорегіону ГО Головного офісу АТ КБ «ПриватБанк». Стягнути з банку середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що, з 28 вересня 2012 року він працював в АТ КБ «Приватбанк» на різних посадах.
04 серпня 2021 року був переміщений на посаду головного фахівця з економічної безпеки з якої був звільнений 18 травня 2023 року на підставі ч. 1 ст. 36 КУпАП за згодою сторін. 
Посилається на те, що під час роботи в АТ КБ «Приватбанк» він скоїв дисциплінарний проступок, свою провину визнав і керівництво банку рекомендувало винести йому догану. 
Звільнення він не планував, згоди на звільнення не надавав, заяву написав під тиском керівництва. В заяві про звільнення дати звільнення не зазначав. 
Зауважив, що на час написання заяви про звільнення він був хворий, і перебував на лікарняному з 18 травня 2023 року по 22 травня 2023 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що на підставі досліджених доказів, наявних в матеріалах справи, звільнення ОСОБА_1 проведене з дотримання вимог чинного законодавства, жодних доказів на підтвердження доводі позивача на тиск та примус та відсутність вільного волевиявлення при написанні заяви про звільнення, суду не надано.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 23.02.2023 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову  в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що судом першої інстанції було надано неправильну оцінку низці доказів, а також не надано оцінки доказам які підтверджують позицію позивача, що в свою чергу призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
Суд першої інстанції визнав встановленими обставини які не були досліджені і як наслідок, висновки суду не відповідають обставинам справи.
Встановив обставину, яка не була доведена відповідачем, оскільки спростовується іншими доказами, зокрема відповідачем не було надіслано 19 травня копію наказу про звільнення та письмове повідомлення про нараховані та виплачені при звільненні суми на  адресу апелянта.
Вважає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки доказам, що свідчать про відсутність у позивача бажання та намірів звільнятись.
Суд першої інстанції дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи, оскільки відповідь ТОВ «Віта Медікал» не спростовує його твердження, а підтверджує їх.
Звертає увагу на те, що свідки допитані у судовому засіданні не були присутні при його розмові з керівником ОСОБА_2 і не можуть спростувати твердження апелянта щодо наявності примусу. 
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
25 березня 2024 року  АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
 
В судовому засіданні адвокат Гавриленко Р.М. представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити,  рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
ОСОБА_3 представник АТ КБ «Приватбанк» заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.  
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.      
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом першої інстанції встановлено, що з записів, що містяться в трудовій книжці та трудового договору, ОСОБА_1 працював в АТ КБ "ПриватБанк" з 28 вересня 2012 року по 18 травня 2023 року на різних посадах (а.с. 6-12, 73-75).
На підставі наказу № Э.DN.ПП-2021-7130887 від 04 серпня 2021 року ОСОБА_1 був переміщений на посаду головного фахівця з безпеки Управління безпеки по Київському макрорегіону ГО (а.с. 76).
Наказом № Е.DN-УВ-2023-7136883-п від 18 травня 2023 року ОСОБА_1 звільнений 18 травня 2023 року за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) на підставі поданої ним 18 травня 2023 року заяви (а.с. 77-79).
19 травня 2023 року позивачу було надіслано поштою копію наказу про звільнення та письмове повідомлення про нараховані та виплачені при звільненні суми, що підтверджується описом вкладення до цінного листа № 0504570561900 та трекінгу відправки поштової кореспонденції ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 79-80).
Без вручення конверт повернуто адресату.
За заявою ОСОБА_1 від 06 червня 2023 року йому вдруге 13 червня 2023 року, засобами поштового зв`язку на адресу: АДРЕСА_2 було надіслано копію наказу про звільнення (а.с. 83-85).
Згідно з висновком службової перевірки по лінії ВБ від 16 травня 2023 року встановлено, що слідчим управлінням ГУ СБ України в м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22022101110000418 від 18 жовтня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 361-2, ч. 2 ст. 359 КК України. Проведеною службовою перевіркою підтверджено факт несанкціонованого перегляду клієнтських даних в банківських комплексах (виписки по картковому рахунку клієнта, з подальшою передачею отриманої інформації, яка містить банківську таємницю, третій особі без відповідного дозволу). Прийнято рішення щодо ініціювання застосування додаткового заходу реагування або дисциплінарного стягнення (розглянути питання щодо доцільності продовження трудових відносин) відносно головного спеціаліста з економічної безпеки ГО по РП ОСОБА_1 по виявленому порушенню трудової дисципліни. Також додані особисті пояснення ОСОБА_1 .

 
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції прийшов до висновку, про те, що звільнення ОСОБА_1 проведене з дотриманням вимог чинного законодавства, жодних доказів на підтвердження посилання сторони позивача про примус та відсутність вільного волевиявлення у позивача при написанні заяви суду не надано. 
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне. 
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що  включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у  прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є  угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізично особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.
У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.
При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за  угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін до припинення договору за угодою сторін; і була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 18 травня 2023 року власноруч написав заяву про звільнення за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не  може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У статті 78 ЦПК України зазначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які  за  законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не  можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 90 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.
На підставі досліджених доказів, наявних в матеріалах справи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 було проведено з дотримання вимог чинного законодавства. 
Доказів на підтвердження доводів апелянта про написання заяви під примусом та тиском і відсутності його вільного волевиявлення при написанні заяви, суду не надано.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили  відсутність тиску на ОСОБА_1   або примусу до написання  заяви на звільнення за угодою сторін.
Доказів на спростування показань свідків позивач суду не надав.
Доводи позивача про його перебування під час звільнення на лікарняному, спростовується відомостями ТОВ «Віта Медікал» де зазначено, що  ОСОБА_1 звертався до ТОВ «Віта Медікал» з метою надання медичної допомоги та був прийнятий спеціалістом о 16:25 год, того ж дня створений медичний висновок тимчасової непрацездатності у системі ЕСОЗ о 18:05 18 травня 2023 року.
Дана медична довідка в сукупності з показами свідків спростовує твердження позивача, що 18 травня 2023 року зранку він через поганий стан самопочуття відвідував медичний заклад й потім прийшов на роботу, де на нього здійснили тиск й він під примусом написав заяву на звільнення. 
Посилання позивача про те, що він не зазначив в заяві дату звільнення, спростовується самою заявою яка є в матеріалах, в якій зазначено дату заяви про звільнення 18 травня 2023 року, що відповідає угоді сторін про звільнення і даті наказу про звільнення.    
За викладених обставин, оскільки позивач власноручно написав заяву про звільнення за угодою сторін з 18 травня 2023 року й не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на нього тиску зі сторони відповідача, згоди на анулювання угоди про припинення трудового договору від відповідача не отримав, відсутні підстави вважати, що його звільнення з підстав, передбачених частиною першою статті 36 КЗпП України, проведено з порушенням вимог трудового законодавства.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законе і обґрунтоване  рішення, яке повністю відповідає вимогам  ст. 233 ЦПК України.  
Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та не заслуговують на увагу так як спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін.
 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
 
Повний текст постанови складено 16 серпня 2024 року. 
 
Головуючий                                                                                     Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                                С.О. Журба
 
                                                                                                          Т.О. Писана