ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 р. 	Справа № 440/2001/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Південно - Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2024, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, м. Полтава, повний текст складено 09.04.24  у справі № 440/2001/24
за позовом    Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
до   Південно - Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці      
третя особа:    Відокремлений підрозділ Головного управління ДПС у Кіровоградській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом також – позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Кіровоградській області (далі та текстом також – відповідач, Управління), треті особи: Південно-Східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці, Відокремлений підрозділ Головного управління ДПС у Кіровоградській області, в якому просила скасувати попередження про вжиття заходів за порушення законодавства про працю від 19.07.2022 за № КР/1/2857-22.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 замінено відповідача у справі №440/2001/24, а саме - Управління Держпраці у Кіровоградській області (код ЄДРПОУ 39808965) замінено на правонаступника - Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (код ЄДРПОУ 44729283).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано попередження Управління Держпраці у Кіровоградській області про вжиття заходів за порушення законодавства про працю від 19 липня 2022 року №КР/1/2857-22.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 2122,40 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, з посиланням на обставини справи та приписи чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов безпідставних висновків про визнання протиправною та скасування оскаржуваного попередження. 
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає,  що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Також просить стягнути з відповідача 2 400,00 грн витрат на правову допомогу.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції установлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у встановленому законом порядку зареєстрована як фізична особа-підприємець та є платником єдиного податку другої групи, що учасниками справи не заперечується.
23.06.2022 за вх.№4670/КР/1-22 до Управління Держпраці у Кіровоградській області надійшов лист ГУ ДПС у Кіровоградській області від 22.06.2022 за № 2348/5/11-28-07-05-01, в якому повідомлено, що в ході проведення перевірки, зокрема, ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) - акт від 06.05.2022 за № 717/11/11/РРО/ НОМЕР_1 , встановлено допущення до роботи громадян без відповідного наказу про прийняття на роботу та повідомлення Державної податкової служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу, для прийняття мір фінансового впливу, відповідно до вимог діючого законодавства /а.с. 84/.
Так, згідно з актом фактичної перевірки від 06.05.2022 за № 717/11/11/РРО/ НОМЕР_1 , складеного працівниками ГУ ДПС у Кіровоградській області, 05.05.2022 о 14 год 50 хв посадовими особами контролюючого органу проведено фактичну перевірку господарської одиниці - магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суб`єкта господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , юридична адреса: АДРЕСА_2 . Перевірка здійснена в присутності продавця ОСОБА_2 та продавця-консультанта ОСОБА_3 . Журнал реєстрації перевірок контролюючих органів в наявності, запис зроблено. Перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 (п.н. НОМЕР_1 ) для проведення розрахункових операцій в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано РРО №3000985362. На момент перевірки реєстратор розрахункових операцій із зазначеними реквізитами в магазині не використовується (відсутній). Загальна сума розрахункових операцій на місці проведення розрахунків склала 17 500,00 грн. Отже, перевіркою встановлено непроведення розрахункових операцій через РРО та невидача розрахункового документу встановленого зразка, що підтверджує факт купівлі товару (в т.ч. під час контрольної розрахункової операції на суму 9,00 грн), а також допущення до роботи осіб, а саме, гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з якими не складено трудові договори та не надіслано до органів ДПС повідомлення про прийняття на роботу найманих працівників, та не забезпечення розрахунків за допомогою електронних платіжних засобів (відсутні в магазині при розрахункових РОЗ-термін). Також перевіркою встановлено, що згідно з реєстром платників єдиного податку - суб`єкт господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку другої групи /а.с. 88-91/.
Як наслідок, у підпункті 3.1 пункту 3 акту фактичної перевірки від 06.05.2022 за № 717/11/11/РРО/ НОМЕР_1 зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 , зокрема, вимог Постанови КМУ від 17.06.2015 за № 413 в частині ненадання до органів ДПС "Повідомлення про прийняття працівників на роботу", статей 21, 24 КЗпП України в частині оформлення трудових відносин з працівниками /а.с. 91/.
Вказаний акт підписано 06.05.2022 посадовими особами контролюючого органу, які здійснювали перевірку, продавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , другий екземпляр акту перевірки вручено продавцю ОСОБА_3 .
Керуючись приписами статті 265 КЗпП України, начальником Управління Держпраці у Кіровоградській області відносно ФОП ОСОБА_1 винесено попередження про вжиття заходів за порушення законодавства про працю від 19.07.2022 за № КР/1/2857-22, в якому вказано, що у разі вчинення порушення повторно протягом двох років з дня виявлення порушення до ФОП буде застосовано штраф у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення /а.с. 85/.
Позивачка не погодилась з винесеним відносно неї попередженням про вжиття заходів за порушення законодавства про працю від 19.07.2022 за № КР/1/2857-22, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом у цій справі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне рішення не відповідає критеріям, визначеним частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
За змістом статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною першою статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Згідно з частиною другою статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу / укладення гіг-контракту" від 17.06.2015 за № 413 /в редакції, чинній на момент проведення перевірки/ передбачено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.
За відсутності технічної можливості подання повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту засобами електронного зв`язку в електронній формі таке повідомлення подається у формі документа на папері згідно з додатком разом з копією в електронній формі.
Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
Повідомленням про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації є відомості, отримані органами Державної податкової служби з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Тож працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення про прийняття працівника на роботу за таким трудовим договором, поданого до територіального органу Державної податкової служби України.
Згідно з абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України “Про зайнятість населення”, встановлює Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 /далі - Порядок № 509/.
Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку № 509, в редакції згідно з Постановою КМУ № 823 від 21.08.2019, штрафи накладаються на підставі:
рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;
акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису;
акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників;
акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування;
акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
У разі відсутності підстав для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкту господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим пункту 3 цього Порядку.
Пункт 7 Порядку № 509, в редакції згідно з Постановою КМУ №823 від 21.08.2019, виключено.
Окрім того, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі №640/17424/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 та постановою Верховного Суду від 09.11.2022, визнано протиправною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 823 "Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю".
За змістом частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття /частина перша статті 325 КАС України/.
Отже, Постанова Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 823 "Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю" втратила чинність з 14.09.2021.
У зв`язку з набранням законної сили рішенням суду у справі №640/17424/19 Порядок № 509 діє у редакції, що була чинною до внесення в нього змін Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 823 "Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю", тобто у первинній редакції Постанови КМУ від 17.07.2013 за № 509, проте зі змінами і доповненнями, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України № 55 від 03.02.2016, № 295 від 26.04.2017, № 206 від 03.03.2020, № 617 від 08.07.2020, № 780 від 28.07.2021.
Отже, з 14.09.2021 діють положення абзаців 2 та 7 пункту 2 Порядку № 509 (зі змінами та доповненнями, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 за № 295), якими передбачено, що штрафи можуть бути накладені на підставі: акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України /далі – ПК України, в редакції, чинній на момент проведення перевірки/ передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Отже, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки є різними видами перевірок.
З огляду на викладене правове регулювання, суд дійшов висновку, що з 14.09.2021 підставою для застосування відповідальності до роботодавців за порушення приписів статті 265 КЗпП України відповідно до абзаців 2 та 7 пункту 2 Порядку № 509 (зі змінами та доповненнями, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 за № 295), може бути акт документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю, а не акт фактичної перевірки.
Відповідно до статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Оскільки у спірних правовідносинах 05.05.2022 проведена фактична, а не документальна виїзна перевірка та за результатами цієї перевірки складено акт фактичної, а не документальної виїзної перевірки, то є підстави констатувати, що обставини допущення позивачем порушення вимог статей 21 та 24 КЗпП України не можуть підтверджуватися актом фактичної перевірки від 06.05.2022 за № 717/11/11/РРО/ НОМЕР_1 , який одержаний податковим органом з порушенням порядку, встановленого законом.
Отже, попередження про вжиття заходів за порушення законодавства про працю від 19.07.2022 №КР/1/2857-22, що прийняте на підставі акта фактичної перевірки від 06.05.2022 за № 717/11/11/РРО/ НОМЕР_1 , не може вважатися правомірним.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та вважає за необхідне зауважити на те, що з долучених до позовної заяви документів (договору суборенди від 03.01.2022 №37-1/22м, акту прийому-передачі від 04.01.2022 до договору №37-1/22м, договору суборенди від 03.01.2022 за №43-1/22м, актом прийому-передачі від 04.01.2022 до договору №43-1/22м, договору суборенди від 01.08.2019 за № 3-1/19м, акта прийому-передачі до договору №3-1/19м) слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 , окрім позивача оренду нежитлового приміщення здійснюють також ще два інших суб`єкта підприємницької діяльності, а саме: ФОП ОСОБА_4 на площі 85 кв.м. та ФОП ОСОБА_5 на площі 85 кв.м. /а.с. 26-37, 122-124/.
За змістом наявних у матеріалах справи трудових договорів між працівниками і фізичною особою, яка використовує найману працю від 24.02.2021 та від 22.05.2019, громадянка ОСОБА_2 оформлена продавцем непродовольчих товарів у ФОП ОСОБА_5 , а громадянка ОСОБА_3 оформлена продавцем непродовольчих товарів у ФОП ОСОБА_4 /а.с. 38-41/.
Будь-яких документальних доказів щодо розірвання трудових відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 матеріали справи не містять. 
Позивач у позовній заяві заперечує будь-які взаємовідносини з вказаними вище працівниками та взагалі посилається на те, що з дати повномасштабного вторгнення РФ вона, як фізична особа-підприємець, припинила свою підприємницьку діяльність та виїхала за кордон, на підтвердження чого надає копію закордонного паспорту /а.с. 23-25/.
Отже, формуючи в акті фактичної перевірки висновки про допуск саме ФОП ОСОБА_1 працівників ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до виконання трудових обов`язків без належного їх оформлення посадові особи контролюючого органу, які проводили перевірку, вказаних вище обставин не врахували та не перевірили.
Колегія суддів зауважує й на відсутність у акті фактичної перевірки посилань на будь-які докази, які б підтверджували те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 фактично допущені до виконання трудових обов`язків, фактично прийняті на роботу працівниками позивача, що їм були роз`яснені їх права та обов`язки, поінформовано під підпис про умови праці та наявність на робочому місці, де вони мали працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів і про можливі їх наслідки впливу на здоров`я, що були факти виплати заробітної плати, що вівся облік виконуваної працівниками роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці.
За викладених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірному випадку відповідачем жодним чином не підтверджено факти виникнення трудових відносин між позивачем, з одного боку, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як можливими найманими працівниками ФОП ОСОБА_1 , з другого боку, оскільки в акті фактичної перевірки відсутні докази реалізації ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 " саме товарів ФОП ОСОБА_1 від імені останньої, а не товарів інших фізичних осіб-підприємців.
З огляду на це необґрунтованим і незаконним є посилання відповідача на нібито порушення позивачем вимог Постанови КМУ від 17.06.2015 за № 413 в частині ненадання до органів ДПС "Повідомлення про прийняття працівників на роботу" та статей 21, 24 КЗпП України в частині оформлення трудових відносин з працівниками.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що попередження про вжиття заходів за порушення законодавства про працю від 19.07.2022 за № КР/1/2857-22 винесено необґрунтовано, є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції обґрунтовано і законно задовольнив позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 . 
Доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду  - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Щодо стягнення з відповідача 2 400,00 грн витрат на правову допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з положеннями ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Згідно з ч. 6 ст. 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 135 КАС України).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Тобто суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру.
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеної в постанові від 23.10.2018 у справі № 826/9047/16, ст. 134 КАС України, не передбачено імперативної вказівки щодо форми документа про детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Натомість усталена судова практика свідчить, що для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, належними доказами можуть бути саме договір про надання правової допомоги та акти приймання-передачі до договору.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат позивачем надано до суду копії: договору № 0101С2024 від 18.01.2024, копію рахунку-фактури № СФ-0000028 від 12.07.2024 на суму 2 400,00 грн, копію платіжної інструкції № 305 від 13.07.2024 на суму 2 400,00 грн.
Згідно з рахунком-фактурою № СФ-0000028 від 12.07.2024 позивачу надані послуги зі складення відзиву на апеляційну скаргу на суму 2 400,00 грн.
Колегія суддів, дослідивши подані заявником докази, вважає, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвокатів є дещо завищеним та не є співмірним зі складністю справи та з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом, наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, оскільки підготовка та представництво інтересів позивача у судовому засіданні не потребувала настільки значного часу для надання адвокатами послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги позивачу у співвідношенні до гонорарів адвокатів, а суми, які заявлені до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги, не є належним чином обґрунтовані на предмет їх розміру, який визначений в поданій заяві.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, послуги адвоката у суді першої інстанції оцінені адвокатом в 6040,00 грн та зменшені судом першої інстанції до 3 000,00 грн.
З приводу наведеної обставини, колегія суддів зауважує, що в будь-якому випадку надання правової допомоги щодо вирішення навіть певної (усієї) сукупності питань у апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази. У свою чергу, процедурні питання є типовими, виконання яких потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця.
Отже, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, розмір відшкодування, визначений судом як першої, так і апеляційної інстанції за аналогічні послуги в суді першої інстанції, колегія суддів уважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у суді апеляційної інстанції завищеним та таким, що підлягає зменшенню.
Крім того, участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.
Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19.
Отже, колегія судів апеляційної інстанції вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу позивача у суді апеляційної інстанції, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача у сумі 1 500 грн (3 000,00 грн/2).
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 420/1109/20.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору. 
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південно - Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 у справі № 440/2001/24 залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південно - Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (ЄДРПОУ 44729283) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в сумі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    О.В. Присяжнюк