ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року	Львів	Справа № 300/1631/22 пров. № СК-А/857/4000/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                                         Сеника Р.П.,
суддів                                                             Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у справі №300/1631/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління патрульної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції – Шумей М.В.,
час ухвалення рішення – 05 грудня 2022 року,
місце ухвалення рішення  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення  не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – апелянт, позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України (далі – відповідач, Комісія), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області (далі – третя особа, ГУ НП в Івано-Франківській області) про визнання рішення незаконним та надання статусу учасника бойових дій.
Позовні вимоги мотивовані протиправним рішенням відповідача, яким позивачу відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій. Просив позовні вимоги задовольнити. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що у своєму рішенні суд першої інстанції фактично тільки взяв до уваги накази ГУ НП в Івано-Франківській області №215 від 30.05.2018, ГУ НП у Донецькій області №1461 від 04.06.2018, Авдіївського відділення поліції покровського ВП ГУ НП в Донецькій області №90 від 04.06.2018, в яких вказано, що позивача нібито відправлено на стажування в м. Авдіївка Донецької області. Однак суд першої інстанції не здійснив жодного аналізу і не взяв до уваги жодних доказів (документів) доданих позивачем до позовної заяви, відповідно до яких позивач доводить те, що відповідні накази є, з позиції апелянта, фікцією та обманом, і що підрозділи поліції навмисно вказували в наказах саме про стажування, щоб згодом не надавати поліцейським статусу учасника бойових дій. Стажування в зоні бойових дій неможливе.
Зауважив, що якби справа була розглянута у порядку загального провадження, з викликом сторін та свідків, тоді б можливо було б донести суду ті чи інші обставини, однак у задоволенні відповідного клопотання позивачу відмовлено.
Відповідач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про те, що позивач проходив саме стажування, а не був у відрядженні в районах проведення антитерористичної операції для несення служби з метою захисту незалежності і територіальної цілісності нашої держави.
Крім того, до матеріалів справи не надано жодних матеріалів про проходження стажування, наприклад, плану стажування, висновку за його результатами, тощо.
Зазначив, що стажування позивачем пройдено у с. Верещиця Новояворівського району Львівської області на базі Львівського державного університету внутрішніх справ у період з 16.10.2017 по 28.02.2018, а вже через три місяці 03.06.2018 позивача скеровано в Донецьку область. Відповідні стажування повинні відбуватися раз у три роки, а не раз у три місяці.
ОСОБА_1 вказав, що він тимчасово виконував обов`язки начальника штабу Авдіївського відділення поліції Покровського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області, а не проходив стажування. Ба більше, нагороджений Грамотою за участь у антитерористичній операції та забезпечував її проведення (Грамота військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка №179/о/с від 31.08.2018), а також Подякою начальника Авдіївського відділення поліції Покровського ВП за сумлінне виконання професійних обов`язків, у яких ні слова не зазначено про проходження стажування.
В Авдіївському відділенні поліції ОСОБА_1 жодного дня не проходив стажування на посаді інспектора сектору превенції, а насправді виконував обов`язки начальника штабу, що підтверджується графіками несення служби.
Згідно з відповідними графіками несення служби приданих сил позивач заступав у наряди, а саме: піший патруль по м. Авдіївка для охорони громадського порядку, виявлення підозрілих осіб, які працювали чи можуть працювати на ворога, вчасне виявлення проникнення в м. Авдіївка ворожих розвідувальних груп та охорона адміністративних будівель, при цьому групі видавалися бронежилети, каски, автомати з набоями та інші спецзасоби, що підтверджується відповідними доказами.
Позивач також звернув увагу на те, що виїжджаючи у відповідне відрядження, йому надано спецзасоби та необхідні документи, зокрема, облікову картку зброї та боєприпасів для поліцейських, які виїжджають у службові відрядження, а не для проходження стажування.
Згідно з Положенням про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції стажування поза межами основного місця несення служби є відрядженням.
Таким чином, ОСОБА_1 перебував у відрядженні в м. Авдіївка, яка відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1275 від 02.12.2015 відноситься до переліку населених пунктів, де поводилася антитерористична операція та операція об`єднаних сил, а тому йому повинен бути наданий статус учасника бойових дій.
Апелянт просив рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову.
22.05.2024 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Зазначає, що розглядаючи відповідні обставини у контексті правового поля, що регулює спірні правовідносини, вважає, що твердження позивача про те, що проходження ним стажування є залученням його до сил та засобів, задіяних у проведенні антитерористичної операції, що передбачає безпосередню участь його в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, оскільки включення до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань здійснюється на підставі СТ (ШТ) НПУ, наказів ГУ НП про відрядження працівників у підпорядкування керівника АТО та посвідчення про відрядження, а у подальшому підтверджується довідкою встановленої форми про безпосередню участь особи в антитерористичній операції.
Натомість надані позивачем матеріали підтверджують лише його участь в обороні публічної безпеки та порядку відповідно до розстановки нарядів поліції на території обслуговування ГУ НП в Донецькій області. Жодних документів, які б свідчили про те, що уповноваженими особами віддані розпорядження щодо залучення позивача до проведення антитерористичної операції чи для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях ні Комісії, ні суду позивачем не надано.
Позивач не оскаржував наказ про проходження стажування, не просив внести до нього зміни, тощо, що свідчить про фактичну згоду ОСОБА_1 саме на проходження стажування.
Таким чином, у період з 03.06.2018 по 03.09.2018 позивач проходив саме стажування, оскільки ні до проведення АТО, ні до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях у встановленому порядку не залучався і доказів зворотного не надано.
Крім того, розстановки нарядів, на які покликається позивач не містять жодних посилань на їх прийняття з метою виконання наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією щодо виконання завдань антитерористичної операції, в тому числі бойових, та підтверджують лише участь позивача в охороні публічного порядку на окремих маршрутах і постах, розташованих в зоні проведення АТО, що відповідає повноваженням поліції.
Подяки та грамоти лише засвідчують факт сумлінного ставлення позивача до виконання службових обов`язків та боротьбі із злочинністю в зоні проведення операції об`єднаних сил. А не залучення ОСОБА_1 до безпосереднього виконання завдань антитерористичної операції.
В ході розгляду матеріалів про надання позивачу статусу учасника бойових дій, Комісією встановлено відсутність правових підстав для надання відповідного статусу, у зв`язку з відсутністю документів, що містять достатні докази і є підставою для надання цього статусу. За таких обставин спірне рішення Комісії від 06.10.2021 є законним та обґрунтованим.
Крім того, відповідач наголосив, що суд не має права зобов`язувати суб`єкта владних повноважень  вчиняти дію, яку за законом останній здійснює «на свій розсуд», не може вказувати, яке конкретно рішення (дії) необхідно приймати (вчиняти) відповідачу, а тому у задоволенні позовної вимоги про надання позивачу статусу учасника бойових дій слід відмовити.
Відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 – без змін.
Від третьої особи жодних заяв, скарг, відзивів не надходило.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог п. 19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Порядку п. 4 розділу II Положення про комісію Національної Поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України, затвердженого Наказом МВС від 23.05.2016 №405, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14.06.2016 №857/28987, відсутні правові підстави для надання статусу учасника бойових дій, зокрема витяги з наказів Генерального штабу збройних сил України про залучення до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі, стримування збройної агресії Російської федерації в Донецькій і Луганській областях, витягів із наказів Командувача об`єднаних сил, командирів оперативно-тактичних угрупувань про прибуття (вибуття до (з) районів здійснення цих заходів, а також ураховуючи те що згідно з наказом ГУ НП в Івано-Франківській області від 30.05.2018 №215 о/с ДСК - позивач направлявся до ГУ НП  в Донецькій області з метою проходження стажування, а не в підпорядкування Командувача об`єднаних сил, що також підтверджується наказом ГУ НП в Донецькій області №1461 від 04.06.2018 «Про організацію стажування працівників ГУ НП в Івано-Франківській області» та наказом Покровського відділу поліції (Авдіївського відділення поліції) ГУ НП в Донецькій області №90 від 04.06.2018 «Про організацію та проведення стажування працівників ГУНП в Івано-Франківській області».
За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що з 02.06.2018 по 04.09.2018 ОСОБА_1 , поліцейського Коломийського відділу поліції, направлено в складі підрозділу в кількості 13 чоловік з ГУ НП в Івано-Франківській області (наказ №215 від 30.05.2018) як вказано в наказі для проходження стажування в ГУ НП в Донецькій області.
Згідно з наказом ГУ НП в Донецькій області №1461 від 04.06.2018 позивача та ще 11 чоловік його підрозділу з 03.06.2018 по 03.09.2018 направлено для проходження стажування в Авдіївське відділення поліції Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області на посаді інспектора сектору превенції.
Відповідно до наказу Авдіївського відділення поліції Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області від 04.06.2018 №90 та на виконання ст. 75 Закону України «Про Національну поліцію», листа Національної поліції України від 26.01.2018 №1053/01/12-2018 «Про організацію проведення стажування в системі Національної поліції України» для позивача та ще 11 чоловік підрозділу позивача з 03.06.2018 по 03.09.2018 організовано стажування працівників ГУ НП в Івано-Франківській області на посаді інспектора сектору превенції.
Позивачем 31.08.2021 на адресу Міністерства внутрішніх справ надіслано заяву про надання йому статусу учасника бойових дій.
15.09.2021 позивачу надано відповідь №4-23911/09 про те, що його заяву направлено на розгляд в Національну поліцію України.
Листом від 21.10.2021 №12771/04/12-2021 Національна поліція України повідомила ОСОБА_1 про те, що на засіданні комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України розглянуто звернення позивача щодо надання йому статусу учасника бойових дій розглянуто та згідно з рішенням комісії (протокол №6 від 06.10.2021)  відмовлено в наданні статусу учасника бойових дій та повідомлено, що отримати відповідне рішення позивач зможе в ГУ НП в Івано-Франківській області, на адресу якого воно буде надіслано.
В листопаді 2021 року у ГУ НП в Івано-Франківській області позивач отримав Рішення №6/ІІ.2/ІХ/1 від 06.10.2021, згідно якого позивачу відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій.
Позивач вважаючи таке рішення відповідача незаконним та таким, що підлягає скасуванню звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту учасниками бойових дій» №3551-ХІІ від 22.10.1993 (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі – Закон №3551-ХІІ) визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Процедура надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, та категорії таких осіб визначена Порядком надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014 (далі – Порядок №413, у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 2 Порядку №413 надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, статус учасника бойових дій, окрім інших осіб, надається поліцейським, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення. 
Як зазначено в пункті 2-1 цього Порядку статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, в разі залучення їх до проведення антитерористичної операції чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях на строк не менше ніж 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення.
Тобто, обов`язковою складовою для визначення статусу учасника бойових дій є залучення особи до проведення антитерористичної операції та її безпосередня участь в ній.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України №405 від 23.05.2016 затверджено Положення про комісію Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України (далі – Положення №405, у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 1 розділу ІІ вказаного Положення основними завданнями Комісії є вивчення документів та прийняття рішення щодо надання та позбавлення статусу учасника бойових дій поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України, розгляд питань, пов`язаних з установленням статусу учасника війни відповідно до пунктів 2, 13 статті 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Згідно підпунктами 6, 9 п. 2 розділу ІІ Положення №405 з метою забезпечення виконання покладених на неї завдань Комісія має право, зокрема, приймати рішення про надання статусу учасника бойових дій; приймати рішення про відмову в наданні статусу учасника бойових дій.
Відповідно до п. 4 розділу ІІ Положення №405 Комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій, учасника війни, зокрема, у разі відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни; відсутності документів, що містять достатні підтвердні докази і є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни.
Положення п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону №3551-ХІІ свідчить про те, що визнання учасниками бойових дій, зокрема, поліцейських є можливим, якщо останні захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Однак, відповідних доказів щодо позивача не було надано ані відповідачу разом із заявою про надання статусу учасника бойових дій, ані до суду під час судового розгляду. Докази того, що позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення станом на момент апеляційного перегляду справи відсутні.
Пунктом 2 розділу ІІІ Положення №405 визначено перелік документів, на підставі яких Комісія приймає рішення про надання статусу учасника бойових дій, серед яких, зокрема: для поліцейських, які брали участь в антитерористичній операції, - витягів з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, витягів з наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції, документів про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інших офіційних документів, виданих державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь поліцейського у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.
Слід зазначити, що визначені пунктом 2 розділу ІІІ Положення №405 документи відсутні у матеріалах справи. 
За приписами ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом п. 4 розділу ІІІ Положення №405 для надання статусу учасника бойових дій поліцейським, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, відповідні керівники, у підпорядкуванні яких поліцейські проходили службу, у місячний строк після завершення виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України) зобов`язані подати на розгляд Комісії довідки за формою згідно з додатком 1 до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413 (зі змінами), та документи, зазначені в пунктах 1, 2 цього розділу, які є підставою для надання статусу учасника бойових дій. У разі якщо місце постійної дислокації підрозділу або установи, закладу знаходиться безпосередньо в районі проведення антитерористичної операції, відповідні керівники подають документи на розгляд Комісії не раніше ніж через 30 календарних днів після призначення поліцейських на відповідні посади.
Позивач, звертаючись до відповідача, документів, зазначених в пункті 4 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, - на підтвердження факту залучення до проведення антитерористичної операції, не надав. 
Таких документів не надано позивачем і в ході розгляду справи.
За змістом наказу ГУ НП в Івано-Франківській області №215 о/с дск від 30.05.2018 «Про направлення працівників ГУ НП для проходження стажування до ГУ НП в Донецькій області» (витяг) рядового поліції ОСОБА_1 , спеціальний жетон – 0111145, поліцейського-водія Коломийського відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області направлено для проходження стажування з 02.06.2018 по 04.09.2018 та не містить жодних даних про безпосередню участь позивача у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення. Вказаний наказ містить формулювання саме про направлення на стажування.
Наказом ГУ НП в Донецькій області №522 від 26.02.2018 «Про організацію та проведення стажування працівників ГУНП в Івано-Франківській області організовано та проведено стажування позивача на посаді інспектора сектору превенції Авдіївського ВП Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 03.06.2018 по 03.09.2019, із закріпленням за ним керівника стажування за місцем служби, також не містить жодних даних про безпосередню участь ОСОБА_1 у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.
Колегія суддів зважає на надання позивачем до матеріалів справи розпорядження Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області №170о/с «Про нагородження Грамотою військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області» від 31.08.2018, якою нагороджено у тому числі позивача, Подяку начальника Авдіївського відділення поліції Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області, наказів Авдіївського відділення Поліції Покровського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області №96 «Про створення оперативного штабу Авдіївського відділення поліції» від 27.06.2018 та №111 від 20.07.2018, згідно з якими утворювалися робочі групи з попередження можливих надзвичайних ситуацій, у складі якої був і позивач (т.в.о. начальник штабу Авдіївського ВП); графіки чергувань, облікової картки зброї та боєприпасів, графіків несення служби приданих сил на території оперативного обслуговування Авдіївського відділення поліції Покровського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області; книг нарядів Авдіївського ВП покровського ВП, книг видачі й приймання озброєння та спеціальних засобів; журналу обліку інструктажів особового складу Авдіївського ВП Покровського ВП, що задіюється до несення служби по охороні громадського порядку та боротьбу зі злочинністю; журналу реєстрації інструктажів про заходи безпеки при поводженні із вогнепальною зброєю і боєприпасами Авдіївського ВП; рішень по комплексному використанню сил і засобів при охороні публічного порядку; контрольних листів, планів завдань патруля щодо забезпечення охорони публічної безпеки та порядку на території м. Авдіївка та рапортів, а також Витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань, однак такі документи не можна ототожнювати із офіційними документами, виданим державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення. 
Слід зазначити, що такі документи не містять посилання на їх прийняття з метою виконання наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про залучення до проведення антитерористичної операції, або наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення.
Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Своєю чергою, відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція   комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» Міністерство внутрішніх справ України спільно з Національною поліцією організовує боротьбу з тероризмом шляхом запобігання, виявлення та припинення злочинів, вчинених з терористичною метою, розслідування яких віднесене законодавством України до компетенції Національної поліції; надає Антитерористичному центру при Службі безпеки України необхідні сили і засоби; забезпечує їх ефективне використання під час проведення антитерористичних операцій.
Доцільно зазначити, що ч. 1 ст. 75 Закону України «Про Національну поліцію» післядипломна освіта поліцейських здійснюється на загальних засадах, визначених Законом України «Про вищу освіту», з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, і складається, зокрема, зі стажування.
Стажування працівників поліції здійснюється з метою формування і закріплення на практиці професійних знань, умінь, навичок і компетенцій, здобутих у результаті теоретичної підготовки (п. 1 розділу ІХ Положення про організацію післядипломної освіти працівників Національної поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 24.12.2015 за №1625).
Вищезазначені документи, надані позивачем, лише підтверджують його участь в охороні публічного порядку на окремих маршрутах чи постах, що відносяться до району проведення антитерористичної операції. Водночас, такі рішення не містять жодної інформації про безпосередню участь позивача у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.
Окрім того, позивач не був позбавлений права оскаржити як наказ про направлення на стажування, так і накази керівника стажування та самостійне проходження стажування, у разі незгоди з їх змістом. Проте, доказів оскарження позивачем вказаних наказів суду не надав та факту їх оскарження не доводив, також не було надано будь-яких рапортів на адресу керівництва Авдіївської ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області щодо незгоди з проходженням стажування.
За таких обставин, ототожнення виконання службових обов`язків із охорони публічного порядку на території, що відносяться до району проведення антитерористичної операції, з безпосередньою участю особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення є помилковим.
Підсумовуючи викладене у сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідачів, що рішення про відмову у наданні позивачу статусу учасника бойових дій є обґрунтованим та прийняте у порядку, у спосіб та у відповідності до вимог закону, враховуючи, що позивач направлений до ГУ НП в Донецькій області з метою проходження стажування, а не в підпорядкування керівника Антитерористичної операції та у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів про залучення позивача до проведення антитерористичної операції в районах її проведення чи безпосередню участь у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.
При вирішенні спору суд апеляційної інстанції враховує, що матеріали справи не містять, серед іншого, відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про завершення позивачем виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення або інших документів, які б вказували на безпосередню участь позивача в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Також судова колегія зазначає, що подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді.
Зокрема у постановах від 22.04.2021 у справі №320/6666/18, від 16.08.2021 у справі №120/3964/18-а, від 15.06.2022 у справі №360/480/19, від 25.11.2022 у справі №420/5722/18 Верховний Суд дійшов наступного висновку:
« статус учасника бойових дій надається поліцейському, який брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, що має підтверджуватися відповідними наказами про залучення його до проведення антитерористичної операції, про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції, про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або іншими офіційними документами, виданими державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.»
Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від цих правових висновків у справі, що розглядається.
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що подані на розгляд Комісії документи не підтверджують безпосередньої участі позивача у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення, а тому оскаржуване рішення про відмову в наданні статусу учасника бойових дій є обґрунтованим.
Щодо процесуальних порушень, на які вказує позивач, то колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина 2).
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3).
Перелік категорій спорів, справи у яких підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження наведено у частині 4 цієї ж статті
Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом (частина 5).
А справи, які віднесені до категорії незначної складності визначено у ч. 6 ст. 12 КАС України.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Частина 4 ст. 257 КАС України передбачає, що за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
З врахуванням наведених вище норм процесуального законодавства, проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, судом першої інстанції сформовано вірний висновок про те, що дана адміністративна справа є справою незначної складності. Отже, суд першої інстанції розгляд даної адміністративної справи правильно здійснив з врахуванням пріоритетності швидкого вирішення справи, і вирішив її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання на підставі наявних у ній матеріалів.
Доцільно зазначити, що оскільки провадження у даній справі відкрито та призначено до розгляду, з врахуванням приписів ст.ст. 257, 262 КАС України, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, вказане, як наслідок, виключає можливість виклику та допиту свідків, вказаних у позовній заяві.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст.139 КАС України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у справі №300/1631/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повний текст постанови складено 01.07.2024