Дата документу 18.06.2024 Справа № 334/3308/23

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 334/3308/23                                          Пр. № 22-ц/807/1329/24	Головуючий у 1-й інстанції: Ісаков Д.О. Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2024 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.
за участі секретаря                                        Остащенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1  до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «ЕНЕРГОАТОМ» В ОСОБІ ВІДОКРЕМЛЕНОГО ПІДРОЗДІЛУ «ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ» (надалі – ВП ЗАЕС), як правонаступника ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «ЕНЕРГОАТОМ» В ОСОБІ ВІДОКРЕМЛЕНОГО ПІДРОЗДІЛУ «ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ» про визнання незаконним наказу №43-кз від 27 березня 2023 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-13), якій у подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 68-81) та в якому просив: - визнати незаконним наказ ВП ЗАЕС №43-кз від 27.03.2023 року; - поновити його на посаді головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВІДОКРЕМЛЕНОГО ПІДРОЗДІЛУ «ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ» ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «ЕНЕРГОАТОМ»; - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня прийняття відповідачем рішення про незаконне звільнення позивача по дату рішення суду у цій справі про поновлення позивача на роботі та судові витрати.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 07.08.1986 року він - ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з відповідачем та перед звільненням обіймав посаду головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС, що підтверджується трудовою книжкою.
27.03.2023 року наказом №43-кз ВП ЗАЕС його було звільнено за п. 6 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством.
28.03.2023 року він отримав на власну електронну пошту скановану копію наказу №43-кз від 27.03.2023 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », засобами поштового зв`язку вказаний наказ не направлявся.
Позивач вважає, що його звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства України, наказ №43-кз від 27.03.2023 року є незаконним, у зв`язку з таким.
Відповідно до наказу ВП ЗАЕС №15140-в від 12.09.2022 року позивачу було надано щорічну відпустку з 29.09.2022 по 04.10.2022 року.
У зв`язку із ситуацією, що склалася у місті Енергодар через окупацію, перебування на об`єктах ВП ЗАЕС озброєних представників окупаційних військ та веденням активних бойових дій, позивач відчув реальну небезпеку для власного життя, через що був вимушений під час відпустки евакуюватися з міста Енергодар.
Позивачу не було запропоновано відповідачем продовжити виконувати роботу у дистанційному режимі або у будь-якому іншому форматі та не було переведено у простій.
19.11.2022 року позивачем, у відповідності до рекомендації адміністрації, на електронну пошту відповідача була направлена заява про надання з 21.11.22 відпустки без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану на підставі ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2163-ІХ. До заяви була додана копія документа, яка підтверджує евакуацію позивача з Енергодару та перебування останнього за кордоном, а саме Fiktionsbescheinigung F 9813615. Оформлення наказу про надання відпустки на період дії воєнного стану було підтверджено позивачу виключно у телефонному режимі, копія наказу на електронну скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1 або будь-яким іншим чином від відповідача не надходила.
Враховуючи те, що підчас відпустки робітник є вільним від виконання обов`язків за основним місцем роботи, у тому числі від обов`язку щоденно відстежувати надходження повідомлень на власну електронну скриньку, та з урахуванням тимчасової відсутності у позивача доступу до мережі Інтернет, він лише 28.03.2023 року на власній електронній скриньці ІНФОРМАЦІЯ_1 побачив декілька електронних листів від відповідача, з яких дізнався, що наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» №01-88-н від 16.12.2022 року створена «тимчасова адміністрація» ВП ЗАЕС з 01.12.2022 року.
Листом ВП ЗАЕС № 21-1255/3 від 15.03.2023 року позивачу повідомлено, що з метою долучення до роботи тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС наказом ВП ЗАЕС № 2871-к від 13.03.2023 року йому визначено робоче місце у м. Києві та вказано на необхідність в строк до 23.03.2023 року прибути на визначене робоче місце, проте до листа була надана копія іншого наказу ВП ЗАЕС з № 271-к від 13.03.2023 року.
Наказом ВП ЗАЕС № 43-кз від 27.03.2023 року позивача було звільнено 27.03.2023 року за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП, у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством.
Таким чином, позивач був незаконно звільнений та дізнався про наявність зазначених вище документів перебуваючи у відпустці (на період дії воєнного стану), та лише на наступний день після звільнення, а саме 28.03.2023 року. Жоден із зазначених вище документів не був надісланий позивачу будь-яким з наявних у позивача інтернет - месенжерів та про наявність вказаних документів йому не було повідомлено телефонним зв`язком.
При цьому, п. 4 наказу ВП ЗАЕС №271-к від 13.03.2023 року головному інженеру і першому заступнику генерального директора ОСОБА_3 було наказано забезпечити ознайомлення позивача з даним наказом за допомогою будь-яких доступних засобів зв`язку.
Таким чином, при звільненні позивача наказом ВП ЗАЕС №43-кз від 27.03.2023 року за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП (у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством), відповідачем допущено порушення одразу двох обов`язкових складових цієї підстави звільнення, а саме.
Обов`язковою умовою для звільнення працівника за п. 6. ч. 1 ст.36 КЗпП є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість, яка повинна чітко відображати волевиявлення робітника та бути відображена у юрмі розписки працівника у відповідному повідомленні роботодавця або у письмовій заяві працівника про відмову від продовження роботи.
При цьому, позивач не висловлював своєї відмови від переведення на роботу в іншу місцевість та будь-яких розписок або письмових заяв з цього приводу відповідачу не надавав. Позивач дізнався про позицію відповідача долучитися до роботи тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС лише після свого незаконного звільнення 28.03.2023 року, тобто він навіть теоретично не мав можливості повідомити відповідача про відмову від переведення на роботу в іншу місцевість.
Обов`язковою умовою для звільнення працівника за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП є не просто відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість, а саме відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. Тобто, відмова працівника від переведення в іншу місцевість може бути підставою для застосування п. 6. ч. 1 ст.36 КЗпП тільки у разі доведення факту одночасної зміни місцезнаходження (релокації) самим підприємством (відповідачем).
Питання про визначення іншої місцевості безпосередньо в КЗпП України не розкрито, і тому треба керуватися визначенням іншої місцевості, яке є в інших нормативно-правових ах України. Законодавець визначає поняття «інша місцевість» як інший населений пункт. Такого висновку можна прийти, проаналізувавши положення Постанови Кабінету Міністрів №255 від 02.03.1998 року «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість». Так, у п. 1 вказаної постанови зазначено наступне: «установити, що працівникам в`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість інший населений пункт), виплачуються...».
Відповідно до ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне: це ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
Положеннями ст. 95 ЦК України передбачено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ч. 5 ст. 95 ЦК України).
Ст. 7 Закону № 755 «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних - підприємців з Єдиного державного реєстру.
Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону №755 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань серед інших даних вказується місцезнаходження юридичної особи.
Відповідно до п. 20 ч. 2 ст. 9 Закону № 755, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань містяться такі дані про відокремлені підрозділи юридичної особи: ідентифікаційний код відокремленого підрозділу; найменування відокремленого підрозділу; місцезнаходження відокремленого підрозділу.
Ч. 1 ст. 10 Закону № 755 передбачено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Згідно з ч. 18 ст. 17 Закону №755, для державної реєстрації змін до відомостей про відокремлений підрозділ юридичної особи, що містяться в Єдиному державному реєстрі, подається відповідна заява про державну реєстрацію змін до відомостей про відокремлений підрозділ юридичної особи, що містяться в Єдиному державному реєстрі. У свою чергу якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли особа знала або могла знати ці відомості (частина 3 ст. 10 Закону № 755).
Станом на дату звільнення, так і станом на дату звернення з цією позовною заявою місцезнаходженням відповідача - ВП ЗАЕС ЄДРПОУ: 19355964 є Україна, 71503, Запорізька область, місто Енергодар, вулиця Промислова, будинок 133, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Крім того, підтвердженням місцезнаходження відповідача - ВП ЗАЕС ЄДРПОУ: 19355964 саме за адресою: АДРЕСА_1 , також є лист ВП ЗАЕС №21-1255/3 від 15.03.2022 року, із відображенням зазначеної адреси у шапці фірмового бланку підприємства.
Таким чином, відповідач не мав права застосування п. 6. ч. 1 ст. 36 КЗпП, у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів зміни місцезнаходження (релокації) ВП ЗАЕС ЄДРПОУ: 19355964 з міста Енергодар до міста Київ.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ісакова Д.О. (т.с. 1 а.с. 55). Ухвалою суду першої інстанції провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (т.с. 1 а.с. 85).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 86-87) за клопотанням представника позивача витребувано від  ВП ЗАЕС наступні документи: - посадову інструкцію головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС Дудар О.Г., т.н. 4707; - наказ ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» від 12.09.2022 року №15140-в про надання щорічної відпустки ОСОБА_1 ; - наказ ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» №20151-в про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 на період дії воєнного стану; - табель обліку робочого часу головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС Дудар О.Г. т.н. НОМЕР_1 за період з 29.09.2022 по 27.03.2023 року; - довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за останні два місяці; - довідку про остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , з відображенням дати його проведення, - організаційну структуру Експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» діючу станом на 27.03.2023 року та наказ (розпорядження, тощо), яким вона затверджена (введена в дію);- штатний розпис Експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» діючий станом на 27.03.2023 року та наказ (розпорядження, тощо), яким він затверджений (введений в дію); - організаційну структуру Тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» діючу станом на 27.03.2023 року та наказ (розпорядження, тощо), яким вона затверджена (введена в дію); - штатний розпис Тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» діючий станом на 27.03.2023 року та наказ (розпорядження, тощо), яким він затверджений (введений в дію); - організаційну структуру ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» діючу станом на 27.03.2023 року та наказ (розпорядження, тощо), яким вона затверджена (введена в дію);- організаційну структуру ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» діючу станом на 27.03.2023 року та наказ (розпорядження, тощо), яким вона затверджена (введена в дію); - довідку про розмір посадового окладу головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ОСОБА_1 (т.н. 4707) станом на дату звільнення; - довідку про середню заробітну плату головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС Дударя О.Г. (т.н. 4707), розрахована відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.
На виконання вищезазначеної ухвали суду першої інстанції представником відповідача надіслані до суду наступні документи в електронному вигляді: - посадова інструкція головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС Дудар О.Г., т.н. 4707 (т.с. 2 а.с. 6-40); - наказ ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» № 20151-в про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 (т.с. 1 а.с. 164); - табель обліку робочого часу головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ОСОБА_1 , т.н. НОМЕР_1 за період з 29.09.2022 по 27.03.2023 року (т.с. 1 а.с. 171-172); - довідка про заробітну плату ОСОБА_1 за останні два місяці від 13.04.2023 року №80 (т.с. 1 а.с. 161); - довідка про остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 від 13.04.2023 року №81, з відображенням дати його проведення (т.с. 1 а.с. 163); - організаційна структура експлуатаційного підрозділу (витяг з Положення про експлуатаційний підрозділ 00.ЕП.ПЛ.01-17, яке введено в дію 15.12.2017 року розпорядженням від 13.12.2017 року) (т.с. 2 а.с. 42); - штатний розпис експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ», діючий станом на 27.03.2023 року (т.с. 2 а.с. 43-46); - наказ про створення тимчасової адміністрації ВП ЗАЕС (т.с. 1 а.с. 166-167, 168-169); - наказ про затвердження штатного розпису ВП ЗАЕС (т.с. 1 а.с. 170); - «Положення про організаційну структуру ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» (т.с. 1 а.с. 176-т.с. 2 а.с. 5); - наказ про введення в дію «Положення про організаційну структуру ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» від 31.05.2021 року (т.с. 1 а.с. 173-174); - довідка про розмір посадового окладу головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ОСОБА_1 (т.н. 4707) станом на дату звільнення (т.с. 1 а.с. 162); - довідка про середню заробітну плату головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ОСОБА_1 (т.н. 4707), розрахована відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Разом з тим, представник відповідача зазначив, що решта витребуваних документів з 04.03.2023 року перебувають на тимчасово окупованій території, оскільки місто Енергодар Запорізької області та ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» були захоплені військовими силами російської федерації.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2024 року (т.с. 3 а.с. 18-24) в задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 3 а.с. 92-101) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача понесені судові витрати. 
В автоматизованому порядку 13.05.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гончар М.С., судді Кочеткова І.В. та Трофимова Д.А. (т.с. 3 а.с. 105). Ухвалою апеляційного суду від 14.05.2024 року (т.с. 3 а.с. 106-108) витребувано справу у суду першої інстанції, остання надана апеляційному суду 16.05.2024 року (т.с. 3 а.с. 109). Ухвалою апеляційного суду від 20.05.2024 року (т.с. 3 а.с. 119-121) вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача залишено без руху, надано строк для усунення недоліків останньої, які сторона апелянта усунула у встановлений апеляційним судом строк (т.с. 3 а.с. 122-132). В автоматизованому порядку 27.05.2024 року суддею Онищенком Е.А. у цій справі замінено суддю ОСОБА_4 у зв`язку з тривалою відпусткою останньої (т.с. 3 а.с. 133-134). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 28.05.2024 року (т.с. 3 а.с. 135), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 3 а.с. 136). Ухвалою апеляційного суду (т.с. 3 а.с. 184) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника відповідача.
Відповідач подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі (т.с. 3 а.с. 186-201).
У дане судове засідання належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи позивач ОСОБА_1 1) через офіційний веб - сайт Судової влади України (т.с. 3 а.с. 141-142), що узгоджується із вимогами ст. 128 ЦПК України, оскільки в апеляційній скарзі стороною позивача зазначено виключноадресу позивача ОСОБА_1 :  АДРЕСА_2 – тимчасово окупована внаслідок військової агресії РФ територія Запорізької області України (т.с. 3 а.с. 125) та 2) у тому числі додатково через свого представника – адвоката Вишнякову І.О. (т.с. 3 а.с. 144), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, та яка у даному судовому засіданні без зазначення конкретної адреси повідомила на запитання апеляційного суду, що її довіритель досі знаходиться за кордоном, позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутностіпозивача ОСОБА_1 , якій не з`явився, за присутності представника останнього – адвоката Вишнякової І.О. (т.с. 3 а.с. 102-103) та представника відповідача – адвоката Балацького Я.А. (т.с. 3 а.с. 149-172, останній в режимі відеоконференції).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 3, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України та виходив із того, що роботодавець дотримався всіх вимог та вчинив всі дії, передбачені діючим КЗпП України щодо законного та правомірного звільнення працівника.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
В силу вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що з 07.08.1986 року позивач ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з відповідачем та перед звільненням обіймав посаду головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) - керівника експлуатаційного підрозділу ВІДОКРЕМЛЕНОГО ПІДРОЗДІЛУ «ЗАПОРІЗЬКА АТОМНА ЕЛЕКТРИЧНА СТАНЦІЯ» (м. Енергодар, Запорізької області) ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМТСВА «НАЦІОНАЛЬНА АТОМНА ЕНЕРГОГЕНЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «ЕНЕРГОАТОМ», що підтверджується копією трудової книжки (т.с.1 а.с. 19 -28).
Відповідно до наказу ВП ЗАЕС №15140-в від 12.09.2022 року позивачу було надано щорічну відпустку з 29.09.2022 по 04.10.2022 року (ст. 82 ч. 1 ЦПК України). 05.10.2022 року ОСОБА_1 на роботу не вийшов та в телефонному режимі попередив про те, що евакуювався, оскільки місто Енергодар Запорізької області перебуває під контролем окупаційних, озброєних військ російської федерації, в якому ведуться активні боєві дії відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року № 75, внаслідок чого існує реальна загроза його життю.
19.11.2022 року на електронну пошту ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» надійшла заява ОСОБА_1 про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 21.11.2022 року (т.с. 1 а.с. 29, 164) на період дії воєнного стану згідно зі ст. 12 п. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2163-ІХ. До заяви була додана копія документу, який посвідчував право перебування ОСОБА_1 за кордоном з 17.11.2022 року по 16.05.2023 року (т.с. 1 а.с. 30-31). Також у зазначеній вище заяві ОСОБА_1 вказані номер телефону та адреса електронної пошти для зворотного зв`язку, а саме  ІНФОРМАЦІЯ_1  (т.с. 1 а.с. 29).
09.12.2022 року, на підставі наданих документів, наказом ВП ЗАЕС №20151-в ОСОБА_1 було оформлено відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану з 21.11.2022 по 18.02.2023 року (т.с. 1 а.с. 164).
19.02.2023 року ОСОБА_1 на роботу не вийшов. 08.03.2023 року відповідачем на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_1  було направлено листа про надання пояснень та копій документів, які підтверджують причину його відсутності на роботі з 19.02.2023 року (т.с. 2 а.с. 47). Станом на 23.03.2023 року відповідь на лист до ВП ЗАЕС не надходила.
У зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, для організації управління ВП ЗАЕС в умовах тимчасової окупації відповідно до обставин, що змінюються, наказом Президента ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» від 16.12.2022 року № 01-881-н з 01.12.2022 року була створена тимчасова адміністрація ВП ЗАЕС у м. Києві. Керівником тимчасової адміністрації призначено т.в.о. генерального директора ВП ЗАЕС Д. Вербицького, заступником керівника - головного інженера (першого заступника генерального директора) ВП ЗАЕС І. Мурашова.
З метою долучення до роботи тимчасової адміністрації наказом ВП ЗАЕС від 13.03.2023 року №2871-к головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівнику експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС ОСОБА_1 визначено робоче місце в м. Києві.
На виконання пункту 2 наказу від 13.03.2023 року №2871-к, шляхом направлення на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 листа від 15.03.2023 року № 21-1255/03-вих (т.с. 2 а.с. 48),  ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність в строк до 23.03.2023 року з`явитися на робочому місці для виконання посадових обов`язків або надіслати на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 відмову від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством.
Також ОСОБА_1 повідомлено про те, що неприбуття на робоче місце в м. Київ або ненадання до 23.03.2023 року відповіді щодо прибуття на робоче місце в м. Київ буде розглядатися адміністрацією ВП ЗАЕС, як відмова від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством.
Відповідь щодо згоди на переведення на роботу в іншу місцевість (м. Київ) та прибуття на робоче місце в м. Київ, а також готовності приступити до виконання посадових обов`язків, від ОСОБА_1 станом на 24.03.2023 року не надходила. 
Відповідно до норм п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, наказом № 43-кз від 27.03.2023 року (т.с. 1 а.с. 32-33) звільнено головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівника експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС, ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. 
27.03.2023 року відповідачем направлено ОСОБА_1 копію наказу про звільнення на електронну адресу для зворотного зв`язку  ІНФОРМАЦІЯ_1  (т.с. 2 а.с. 49). З ОСОБА_1 організовано розрахунок з урахуванням компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (т.с. 1 а.с. 163). 
Згідно із ч. ч. 2, 6 ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Положеннями ст. 21 КЗпП України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.
Ч. ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.
Зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 с. 1 ст. 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.
Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. 
Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №582/1001/15-ц.
Доцільність запровадження відповідачем вищенаведених змін в організації виробництва і праці, а також право відповідача на запровадження таких змін передбачено ст. ст. 42, 44 Господарського кодексу України, якими визначено, що суб`єктам підприємницької діяльності надано право самостійно визначати порядок залучення та використання матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів (в тому числі і трудових), самостійно встановлювати та змінювати організацію виробництва і праці.
Відповідно до ч. 1 ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Згідно з ч. 1 ст. 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).
Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (ч. 3 ст. 64 ГК України).
Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
За пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ, який набрав чинності з 24 березня 2022 року, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
За ч. 1 ст. 3 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.
Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України №2136-ІХ).
У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та у подальшому неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України, у тому числі на сьогодні до 12 серпня 2024 року (ст. 82 ч. 3 ЦПК України).
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що спірні відносини позивача виникли з відокремленим підрозділом «Запорізька атомна електрична станція», який знаходиться на тимчасово окупованій внаслідок військової агресії РФ проти України території Запорізької області. 
04 березня 2022 місто Енергодар Запорізької області та ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» були захоплені військовими силами російської федерації та до теперішнього часу перебувають в тимчасовій окупації.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.
Розділом ІІ Переліку визначено, що Енергодарська міська територіальна громада перебуває з 04.03.2022 року в тимчасовій окупації.
Місцезнаходження ВП ЗАЕС: 71500, Запорізька область м. Енергодар, вулиця Промислова 133, що підтверджує розташування зазначеного відокремленого підрозділу в межах Енергодарської міської територіальної громади.
Відповідно до наказу № 01-881-н від 16.12.2022 року (т.с. 1 а.с. 166-167) було створено тимчасову адміністрацію ВП ЗАЕС у м. Києві та визначення робочого місця головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівнику експлуатаційного підрозділу в м. Київ викликаний необхідністю відвернення обставин, що ставлять загрозу життю чи нормальним життєвим умовам працівників.
Судом першої інстанції також правильно було встановлено, що доводи позивача щодо неправомірності визначення робочих місць певних категорій працівників у м. Києві, необхідність ознайомлення з такими змінами позивача та, насамперед, обов`язковість згоди на це працівника є необґрунтованими та безпідставними, що виключає протиправність дій роботодавця в цій частині.
Щодо неможливості позивача отримати накази та листи від роботодавця суд першої інстанції правильно вважав безпідставними, оскільки накази та листи були отримані ним на електронну адресу, зазначену в поданій ним заяві ІНФОРМАЦІЯ_1  (т.с. 1 а.с. 29, т.с. 2 а.с. 47-49). Втім, позивач жодних дій, направлених на врегулювання трудових відносин з роботодавцем не вчинив, заяв чи повідомлень роботодавцю не направляв, що підтверджує відсутність зацікавленості в подальших трудових відносинах з відповідачем.В заявах, поданих позивачем зазначено єдиний засіб зв`язку - електронна пошта останнього, жодного іншого засобу зв`язку позивачем не вказувалось, контактних осіб чи представників не зазначалось, що спростовує твердження представника позивача про відсутність чи недостатність дій відповідача в частині направлення кореспонденції позивачу.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки».
Позивач, фактично мав обов`язок кожні 90 днів подавати відповідні заяви щодо надання відпустки без збереження заробітної плати на розгляд роботодавцю, що визначено нормами діючого законодавства в умовах воєнного стану. 
Крім того, відповідно до ч. 2 цієї ж статті Закону, у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 року №1109 «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури» затверджено Порядок віднесення об`єктів до критичної інфраструктури та перелік секторів критичної інфраструктури, до якого відноситься паливно-енергетичний сектор, електро-енергетика, виробництво електричної енергії, Міненерго.
Таким чином, суд першої інстанції у цій справі правильно встановив, що факт віднесення до об`єктів критичної інфраструктури ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» в особі ВП ЗАЕС є доведеним.
Посилання позивача на ст. 12 Закону України «Про відпустки» щодо відсутності обмеження строку відпустки без збереження заробітної плати, як правильно зазначено судом першої інстанції, є хибними, оскільки вказана норма закону не регулює надання цього виду відпусток.
З огляду на той факт, що ст. 12 Закону України № 2136-ІХ передбачено лише право надавати працівнику відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки», роботодавець правомірно визначив термін відпустки наказом № 20151-в з 21.11.2022 по 18.02.2023 року (т.с. 2 а.с. 164).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведені вище факти спростовують твердження позивача щодо знаходження його у відпустці під час визначення йому робочого місця в м. Києві та протиправність дій роботодавця щодо відкликання робітника з відпустки, що, в свою чергу, доводить безпідставність заяв позивача про незаконність звільнення останнього під час перебування у відпустці.
Звільнення працівника на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору.
Закон детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією і не встановлює, що передбачена п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України незгода працівника продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах має бути у письмовій формі (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року справа № 447/334/18 та від 22.05.2023 у справі 212/2542/22). Тобто відмова позивача визначалась його бездіяльністю та ігноруванням своїх посадових обов`язків, в тому числі, щодо присутності на робочому місті та інформування про причини такої відсутності.
Крім того, посилання позивача на роз`яснення Мінекономіки України суд першої інстанції правильно вважав таким, що не може бути використаним як припис нормативного акту щодо застосування в судовій практиці, оскільки роз`яснення Мінекономіки носять виключно рекомендаційний характер.
Щодо аргументів позивача на обґрунтування своєї позиції щодо відсутності факту зміни місцезнаходження ВП ЗАЕС та відсутності необхідності визначення робочого місця для відповідного фахівця, суд першої інстанції правильно зазначав, що у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, для організації управління ВП ЗАЕС в умовах тимчасової окупації відповідно до обставин, що змінюються, наказом Президента ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» від 16.12.2022 року № 01-881-н з 01.12.2022 року створена тимчасова адміністрація ВП ЗАЕС у м. Києві. Керівником тимчасової адміністрації призначено т.в.о. генерального директора ВП ЗАЕС Д. Вербицького, заступником керівника - головного інженера (першого заступника генерального директора) ВП ЗАЕС І. Мурашова.
З метою долучення до роботи тимчасової адміністрації наказом ВП ЗАЕС від 13.03.2023 року № 2871-к головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівнику експлуатаційного підрозділу ВП ЗАЕС Дударю О.Г. визначено робоче місце в м. Києві.
Сам факт створення тимчасової адміністрації ВП «Запорізька АЕС» у м. Києві (наказ № 01-881-н від 16.12.2022 року) та визначення робочого місця головному фахівцю з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівнику експлуатаційного підрозділу в м. Київ викликаний необхідністю відвернення обставин, що ставлять загрозу життю чи нормальним життєвим умовам працівників.
Постановою КМУ від 09.10.2020 року № 1109 «Деякі питання об`єктів критичної інфраструктури» затверджено Порядок віднесення об`єктів до критичної інфраструктури та перелік секторів критичної інфраструктури, до якого відноситься паливно-енергетичний сектор, електро-енергетика, виробництво електричної енергії, Міненерго, а тому є доведеним факт віднесення до об`єктів критичної інфраструктури ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» в особі ВП ЗАЕС.
Спеціальне становище головного фахівця з атомних електростанцій під час критичних ситуацій, враховуючи обов`язок щодо відвернення аварій, повну матеріальну відповідальність (з огляду на посадові обов`язки) вимагає обов`язкову наявність та фізичну присутність на підприємстві головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівника експлуатаційного підрозділу, особливо в умовах дії воєнного стану та окупації одного з об`єктів ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ».
Разом з тим, що саме ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» у місті Києві є юридичною особою у спірних правовідносинах, Запорізька АЕС є лише відокремленим підрозділом без статусу юридичної особи.
З огляду на вищенаведені факти, підприємство було змушене тимчасово перевести на посаду головного фахівця з атомних електростанцій (з експлуатації енергоблоків) – керівника експлуатаційного підрозділу іншого працівника із визначенням місця роботи у м. Києві.
Вказане доводить факт критичної необхідності та реальне створення робочих місць для певних категорій працівників у місті Києві на базі ресурсів саме юридичної особи – ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ».
Крім того, доказами наведених обставин є наказ президента ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» №887-к від 26.07.2023 року (т.с. 2 а.с. 213) та наказ т.в.о. генерального директора ВП «ЗАЕС» № 537-к від 26.07.2023 року (т.с. 2 а.с. 212).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням вище викладеного, суд першої інстанції правильно вважав, що роботодавець дотримався всіх вимог та вчинив всі дії, передбачені діючим КЗпП України щодо законного та правомірного звільнення працівника.
В разі відмови судом першої інстанції у задоволенні первісних позовних вимог позивача до відповідача у цій справі (про визнання незаконним вищезазначеного наказу відповідача про звільнення позивача), похідні від них позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі (про поновлення позивача на роботі у відповідача та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) також не підлягали задоволенню.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  є такими, що фактично дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
В силу вимог ст. 68 ч. 2 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Право на захист ОСОБА_1 здійснює у цій справі на свій розсуд (ст. 20 ч. 1 ЦК України).
Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом… (ст. 5 ч. 1 ЦПК України).
В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи… 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
Своєчасна (несвоєчасна) перевірка позивачем ОСОБА_1 виключно на свій розсуд без поважних причин (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні) своєї електронної пошти при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції обставинах у вищезазначений спосіб та час не може бути підставою для задоволення судом позову позивача у цій справі.
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи. 
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). 
Підстави для звільнення позивача від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Позивач ОСОБА_1 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. 
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). 
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. 
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, встановлено, що судом першої інстанції оскаржуваним рішенням правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2024 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 27.06.2024 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Онищенко Е.А.	Трофимова Д.А.