Справа № 127/18376/22
Провадження № 22-ц/801/1484/2024
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року	Справа № 127/18376/22	м. Вінниця	

        Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Бойка В. М. від 23 квітня 2024 року,

встановив:

       У серпні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з цим позовом, за яким, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просили стягнути з ОСОБА_3 на їх користь 200 000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди, завданої неналежним зберіганням речей, які є їхньою спільною сумісною власністю.
       В обґрунтовування вимог позову покликалися на те, що вони придбали квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 . Проте ОСОБА_4 шляхом зловживання довірою уклав з ними не договір купівлі-продажу, а договір найму. В подальшому ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_3 розпочав судовий процес про скасування їхнього права власності на спірну квартиру. 02 серпня 2019 року державним виконавцем було проведено примусове виселення їх з квартири. Виселення відбулося за участі представника стягувача ОСОБА_3 . Державним виконавцем винесено постанову про арешт та опис майна, що знаходилося в квартирі та належало їм на праві спільної сумісної власності, яке було передано на зберігання ОСОБА_3 . 
       Зазначали, що Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області від 07 листопада 2019 року було задоволено їх скаргу та визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця про опис та арешт майна боржника від 02 серпня 2019 року. 
       17 листопада 2020 року майно, яке їм належало, та яке було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3 було виявлено за адресою: АДРЕСА_2 , про що державним виконавцем було складено відповідний акт. Майно було в непридатному стані, через неналежне зберігання його ОСОБА_3 , воно знаходилося на подвір`ї і було зіпсоване, оскільки неодноразово попадало під атмосферні опади. 
       Відповідно до висновку експерта № 025/21 від 20 липня 2022 року за результатами проведеного товарознавчого дослідження було встановлено, що врезультаті неправомірних дій ОСОБА_3 пошкоджено речі, якість яких змінилася настільки, що вони не можуть бути використані за первісним призначенням. 
       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року у позові відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не доведено завдання відповідачем моральної шкоди, у зв`язку з неналежним зберігання майна. Крім того судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між неналежним зберіганням майна та нанесеною шкодою.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просили рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року скасувати і ухвалити нове – про задоволення позову.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалися на ті ж обставини, що і в позовній заяві.
        ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на їх підставі правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.        
       Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 05 серпня 1979 року перебувають у шлюбі.        
        ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з усіма належними для того повноваженнями в усіх без винятку установах, підприємствах та організаціях. Вчиняти дії від його імені щодо всієї належної йому квартири під номером АДРЕСА_1 , що підтверджується довіреністю від 30 червня 2016 року.
       Відповідно до постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 02 серпня 2019 року головним державним виконавцем Шаргородського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Грелею Н. А. при примусовому виконанні виконавчого листа № 152/34/17 про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , боржник ОСОБА_2 самостійне виселення з квартири не провів. Зберігачем майна у постанові зазначений представник стягувача – ОСОБА_3 .
       Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення старшого державного виконавця Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Коваля Ж. О. та головного державного виконавця Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Греля Н. А. задоволено частково. Визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Коваля Д. О. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 02 серпня 2019 року у виконавчому провадженні № 57673292. У задоволенні решти заявлених вимог скарги відмовлено.
       Згідно з поданням № 14943 від 01 жовтня 2020 року головний державний виконавець Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Коваль Д. О. звернувся до начальника Шаргородського ВП Жмеринської ВП ГУНП у Вінницькій області про притягнення до кримінальної відповідальності за відчуження арештованого та описаного майна боржника в особі зберігача майна, а саме представника стягувача ОСОБА_3 .
       Відповідно до Акту державного виконавця від 17 листопада 2020 року головним державним виконавцем Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Ковалем Д. О. при виконанні виконавчого листа № 152/34/17 встановлено, що при виїзді державного виконавця за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що майно, яке було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3 знаходиться в пошкодженому стані на території домоволодіння дочки ОСОБА_5 . 
       Згідно з висновком експерта № 025/21 від 20 липня 2022 року загальна ринкова вартість об`єктів дослідження зазначених в таблиці становить 220091 грн 29 к.
       Листом від 01 жовтня 2019 року представник стягувача ОСОБА_3 повідомив головного державного виконавця Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Коваля Д. О. про неможливість належного зберігання майна відповідно до постанови від 02 серпня2019 року.
       Листом від 07 лютого 2020 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_3 повідомив Шаргородський ДВС, що з лютого 2020 року стягувач ОСОБА_4 неспроможний здійснювати зберігання речей боржників, просив визначити зберігачем іншу особу в термін до 15 лютого 2020 року та передати майно на зберігання іншій особі та відшкодувати витрати за зберігання майна.
       Крім того листом від 03 липня 2020 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_3 повідомив Шаргородський ДВС, що боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 02 серпня 2019 року по даний час не зверталися до стягувача за отриманням свого майна. Повідомив, що стягувач та його представник не нестимуть відповідальність за втрату, пошкодження та зникнення майна.
       Листом від 03 липня 2020 року представник ОСОБА_4 – ОСОБА_3 повідомив Шаргородський ДВС та боржників, що оскільки боржники не надають згоди на оплату зберігання їхнього майна, а державним виконавцем клопотання про неможливість зберігання майна боржників залишено без реагування, то стягувач не несе відповідальності за майно. 
       В подальшому ОСОБА_3 неодноразово повідомляв Шаргородський ДВС, боржників та представника боржників про неможливість зберігання майна, стягнення коштів за його зберігання.
       Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       За загальним правилом моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
       Тобто відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
       Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Звертаючись із цим позовом як на підставу виникнення моральних страждань позивачі посилались на псування їх майна, яке було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3 . 
Проте рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2023 року, яке набрало законної сили згідно з постановою Вінницького апеляційного суду від 26 грудня 2023 року, було задоволено позов ОСОБА_1 до Шаргородського відділу державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), старшого державного виконавця Шаргородського відділу державної виконавчої служби у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Коваля Д. О., Управління державної казначейської служби України у Шаргородському районі Вінницької області про відшкодування шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану майнову шкоду в сумі 220 091 грн 29 к.
Цим рішенням, зокрема встановлено, що матеріальна шкода майну позивачки в сумі 220 091, 29 грн заподіяна внаслідок бездіяльності державного виконавця, яка була допущена в рамках здійснення виконавчого провадження № 57673292, а також причинний зв`язок між тривалою (більше одного року) бездіяльністю державного виконавця щодо належного збереження майна позивачки і наслідками у виді завданої їй матеріальної шкоди.
Очевидно, що відповідальними за шкоду, завдану майну позивачів внаслідок його знищення чи пошкодження – збитки (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України) та заподіяні у зв`язку із цим душевні страждання – моральну шкоду (пункт 3 частини другої статті 23 цього Кодексу) не можуть бути різні особи, а тому установивши, що майно позивачів було пошкоджене внаслідок протиправної бездіяльності державного виконавця, а не протиправних дій ОСОБА_3 , що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у позові.
Крім того апеляційний суд звертає увагу на таке.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. 
При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. 
Отже законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.
Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17. 
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).
У постанові від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 Верховний Суд висував, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою – п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства, яким зобов`язані керуватися суд і усі учасники цивільного судочинства і яке привалює над буд-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, та обов`язковість судового рішення визначено серед основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Разом з тим поведінка ОСОБА_1 , зокрема позиція у справі за позовом її дочки ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, у якій вона брала участь в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки, згідно з якою вона вимагала аби відповідач повернув речі, вивезені з квартири АДРЕСА_1 , з якої вони були примусово вивезені на виконання постанови Апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня травня 2018 року, що набрала законної сили, про виселення її та ОСОБА_2 з цієї квартири, назад до тієї ж квартири (а не до складу у м. Шаргород Вінницької області, з якого речі були перевезені на земельну ділянку ОСОБА_5 ), зміст позовної заяви та апеляційної скарги у цій справі, а саме твердження, всупереч установленим зазначеною постановою Апеляційного суду Вінницької області обставинам справи та правовідносинам сторін, про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з одного боку і ОСОБА_4 з іншого був укладений саме договір купівлі-продажу, а не найму жилої квартири, свідчать про її послідовну позицію щодо незгоди із судовим рішенням, яке набрало законної сили, намагання уникнути його виконання, а після того, як такі спроби виявились нерезультативними – «покарання» винного, на думку позивачів, у їх виселенні представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 . 
Тобто цей позов подано не з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи законних інтересів позивачів, а з метою зашкодити іншій особі – відповідачу у справі ОСОБА_3 , що є неприпустимим і, відповідно, самостійною підставою для відмови у позові (частина шоста статті 13 ЦК України).
       Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2024 року – без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. В. Ковальчук
       
                                                                               Т. М. Шемета