ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5099/24 Справа № 226/723/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Петунін І. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.
секретар судового засідання Бортник В.А.
сторони справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідач- Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник – адвокат Сакун Віталій Анатолійович на ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 25 березня 2024 року, постановлену суддею Петуніним І.В. в м.Мирноград, Донецької області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

У березні 2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 1 613 грн, яка є різницею між тим, що він просив у позові, 58089,94 грн та сумою, яка встановлена судом, 59702,94 грн.
Встановлено, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25.01.2024 (справа №226/2331/23, провадження №2/226/653/2023), з відповідача на користь позивача стягнута компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 58 089,94 грн. За змістом цього рішення судом встановлено, що розмір компенсації складав 59 702,94 грн, однак суд стягнув суму, яка була обрахована позивачем, в межах заявлених позовних вимог, тобто 58 089,94 грн. Різниця між сумами, яку обрахував позивач, та яку встановив суд, складає 1613 грн.
Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 25 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Сакун В.А., посилаючись на незаконність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, просить її скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25.01.2024 встановлено, що розмір компенсації складав 59 702,94 грн., однак суд стягнув суму, яка була обрахована позивачем, в межах заявлених позовних вимог, - тобто 58 089,94 грн. Різниця між сумами, яку обрахував позивач, та яку встановив суд, складає 1613,00 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача. Вважає, що це інший предмет позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25.01.2024 (справа №226/2331/23, провадження № 2/226/653/2023), з відповідача на користь позивача стягнута компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 58 089,94 грн. За змістом цього рішення судом встановлено, що розмір компенсації складав 59 702,94 грн., однак стягнув суму, яка була обрахована позивачем, в межах заявлених позовних вимог, тобто 58 089,94 грн. Різниця між сумами, яку обрахував позивач, та яку встановив суд, складає 1613,00 грн.
Відмовляючи у відкриття провадження в частині стягнення компенсації, суд виходив  з того, що оскільки є рішення суду від 25.01.2024, що набрало законної сили у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то у відкритті провадження слід відмовити в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Апеляційний суд не погоджується з даним висновком, з огляду на наступне.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому захист відновленого, порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Предметом судового розгляду у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою строків її виплати в сумі 1613,00 грн.. Як свідчить зміст позовної заяви, позивачем такі вимоги заявлено саме внаслідок того, що раніше він звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача компенсації, але помилився в розрахунках і просив стягнути суму компенсації 58 098,94 грн.
Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25.01.2024р. позов в цій частині задоволено в межах позовних вимог (58 098,94 грн.). Однак, згідно розрахунку, який здійснено судом і який міститься в судовому рішенні, розмір компенсації за спірний період складає 59 702,94 грн. Дане рішення суду набрало законної сили. Таким чином різниця між сумами компенсації, яку обрахував позивач, та яку встановив суд, складає 1613,00 грн. 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно ст.ст.2, 3, 4 Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу, за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач ставить питання про стягнення належної йому на підставі закону суми компенсації, реальний розмір якої фактично був встановлений судовим рішенням яке набрало законної сили, та помилка в розрахунку розміру даної компенсації не може бути підставою для позбавлення особи права на отримання встановлених законом сум, колегія суддів приходить до висновку, що дана вимога підлягає розгляду судом по суті.
Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Як свідчить позиція суду у багатьох справах основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що відмова у відкритті провадження в зазначеній частині позовних вимог з підстав наведених судом в оскаржуваній ухвалі є передчасною, а доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при реалізації положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).
При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
Згідно із статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Колегія суддів вважає, що ухвала про відмову у відкритті провадження в частині стягнення компенсації постановлена з порушенням норм процесуального права та є такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами, передбаченими процесуальним законом.
Керуючись статями 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник – адвокат Сакун Віталій Анатолійович задовольнити.
Ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 25 березня 2024 рокускасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 
Повне судове рішення складено 02 липня 2024 року

Головуючий:
 
Судді: