КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 757/44684/21-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10447/2024
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
28 серпня 2024 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А.,Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 та органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року у складі судді Батрин О.В., 
у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» до ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні власністю,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом у якому з урахуванням змін  просив про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення ОСОБА_4 разом з сім`єю: сином ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_1 із займаної житлової площі розміром 41,70 кв. м загальною площею 53,20 кв. м в гуртожитку по АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
 
Позов обґрунтовано, тим що на підставі ордеру № 02 від 05 березня 2008 року ОСОБА_6  вселено разом з сім`єю у спірну квартиру на підставі того, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ "Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву".
 
Наказом № 30к від 07 квітня 2014 року ОСОБА_6 звільнено із займаної посади за порушення трудової дисципліни (прогул) згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.
 
Вказує, що відповідачка разом з сім`єю незаконно займає блок 22 в гуртожитку по АДРЕСА_2 , що є власністю позивача, у зв`язку з чим підлягає виселенню.

 
 
Ухвалою суду від 22 листопада 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 у зв`язку із смертю закрито.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року позов ПАТ «Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» задоволено. Вирішено питання судових витрат.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати незаконне рішення районного суду.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 є неповнолітньою особою та має статус «дитина-сирота», оскільки мати ОСОБА_4 та батько ОСОБА_6 померли.
 
Вказано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживають у спірній квартирі на підставі договору оренди (найму) житлового приміщення № 22-08 від 25 березня 2008 року, який є чинним на що суд не звернув увагу.
 
Крім того, ордер № 02 виданий на підставі Спільної наради адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Київ ЗНДІЕП» від 20 березня 2008 року не був скасований чи відкликаний.
 
Також зазначає, що позивач не довів права власності на будівлю гуртожитку, не зафіксував у державному реєстрі своє право на нерухоме майно.
 
Зазначено, що районним судом безпідставно прийнято до уваги акт від 02 жовтня 2023 року, який є недійсним, оскільки ОСОБА_1 проживала у гуртожитку по АДРЕСА_2 час від часу та зареєстрована за вказаною адресою по теперішній час.
 
Скаржниця також вважає, що право користування неповнолітньою ОСОБА_1 вищевказаним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції.
 
В апеляційній скарзі представник органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації вважає рішення районного суду незаконним, необґрунтованим та таким що не відповідає законним вимогам та охоронюваним законом інтересів неповнолітньої ОСОБА_1 , яка є дитиною сиротою, а тому просить його скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
Вказує, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 125 ЖК України встановлено осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, а саме одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
 
Зазначено, що ОСОБА_6 та члени його сім`ї вселилися до спірного житла та проживали в ньому на законних підставах.
 
Після смерті батьків, неповнолітня ОСОБА_1 знаходиться під опікою хрещеної матері ОСОБА_2 .
 
Також вказано, що під час обстеження дитина знаходилася у спірній квартирі, що підтверджує факт її проживання в ній. При цьому іншого житла у неї немає. А тому висновки суду про не проживання неповнолітньої дитини в спірному житлі або неповажні причини її тимчасової відсутності під час воєнного стану є безпідставними. 
 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив відмовити органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації в задоволенні апеляційної скарги.
 
ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належно, а тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу за його відсутності. 
 
Під час провадження справи в апеляційному порядку ОСОБА_1 набула повноліття тому її залучено до участі у справі як сторони спору.
 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які просила свою апеляційну скаргу задовольнити, представника Гой Т.І. в інтересах органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, Григоренка М.І. в інтересах ПАТ «Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву» - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», який просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до наступного.
 
Як видно з матеріалів справи, на підставі ордеру № 02 від 25 березня 2008 року ОСОБА_6 вселено разом з сім`єю: ОСОБА_4 - дружина,  ОСОБА_3 - син та ОСОБА_1 - донька, у житлову площу розміром 41, 70 кв. м загальною площею 53,20 кв. м в гуртожитку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з перебуванням ОСОБА_6 у трудових відносинах з ВАТ "КИЇВЗНДІЕП" (а.с. 60 т. 1).
 
Наказом № 30 к від 07 квітня 2014 року ОСОБА_6 звільнено із займаної посади за порушення трудової дисципліни (прогул) згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києві від 09 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ "Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву" про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (а.с. 27-36 т. 1).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року рішення Печерського районного суду м. Києві від 09 жовтня 2018 року в частині позовної вимоги про поновлення на роботі залишено без змін (а.с. 37-55 т. 1).
 
06 травня 2021 року та 19 липня 2021 року ПАТ "Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву" звернулось до ОСОБА_4 із вимогою про звільнення житлового приміщення, оскільки без жодних правових підстав займає з дітьми житлову кімнату №22 (а.с. 57, 58 т. 1).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву", третя особа,  ОСОБА_9 про визнання наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення та зобов`язання змінити наймача; провадження у справі в цій частині закрито. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ПАТ "Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву" до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_9 про визнання договорів недійсними залишено без змін (а.с. 242-246 т. 1).
 
Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що гуртожиток по АДРЕСА_1 призначений для проживання працівників ПАТ "Київ ЗНДІЕП", які потребують поліпшення житлових умов та поселення в гуртожиток, а трудові відносини ОСОБА_6 із позивачем були припинені ще у 2014 році, а тому суд вважав, що відповідачі підлягають виселенню з гуртожитку, без надання іншого житлового приміщення.
 
Однак,   переглядаючи справи в апеляційному порядку,  колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCa№№ v. the U№ited Ki№gdom), заява № 19009/04, п. 50).
 
Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
 
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
 
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини).
 
Відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
 
Як зазначено у ст. 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.89 № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.91 № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень ст. 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява                              № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".
вселились у спірне житло за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету, договору найму та спеціального ордеру, постійно проживає там, і не має іншого житла на момент подання позову до суду, а також офіційно зареєстрована за місцем проживання та проживає в гуртожитку з 2009 року.
 
Отже, ОСОБА_1 вселилась в гуртожиток на законних підставах, а саме на підставі Ордеру № 02 від 25 березня 2008 року виданого на підставі Спільної наради адміністрації та профспілкового комітету ВАТ "Київ ЗНДІЕП" від 20 березня 2008 року так як на дату звернення даний Ордер не був скасований чи відкликаний.
 
Установлено, що відповідачкою по справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була неповнолітньою як на час звернення у суд з позовом у серпні 2021року про її виселення, так і  на дату ухвалення районним судом рішення  (а.с.100 т.1).
 
Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 була поселена у спірне житло як донька ОСОБА_6 на період його роботи  у позивача, трудовий договір з яким розірвано  за ініціативою адміністрації, проте який  помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла й ОСОБА_10 , -  мати   ОСОБА_1 ,   ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 75-76 т.2).
 
Відповідно до наказу Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної адміністрації в м. Києві №78 від 05 вересня 2023 року неповнолітню ОСОБА_1 , поставлено на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлення батьківського піклування.
 
Установлено, що  Розпорядження Печерської районної адміністрації в м. Києві №410 від 06 вересня 2023 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 надано статус «дитина-сирота» (а.с. 90 т.2).
Розпорядження № 588 від 24 листопада 2023 року про встановлення піклування та призначення піклувальника над неповнолітньою дитиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_2 (а.с. 36 т.2).
 
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. 
 
Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
 
Подібні за змістом правові висновки щодо необхідності врахування судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла викладено також у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 761/31830/14-ц, від 21 серпня 2019 року у справі 569/4373/16-ц, від 21 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 188/242/18, від 13 листопада 2019 року у справі 369/9908/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 462/1553/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 369/7576/17.
 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska a№d Kryvitskyy v. Ukrai№e", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
 
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
 
Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
 
Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.
 
До такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 27 лютого 2019 року (справа № 761/31830/14-ц).
 
Відповідно до частини 2 та 3 статті 132 Житлового кодексу України, інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
 
Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
 
Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 125 Цього ж Кодексу, встановлено осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, а саме одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
 
Як уже було встановлено, що 06 вересня 2023 року було видано Розпорядження № 410 про надання ОСОБА_1 статусу «дитина-сирота» (а.с. 90 т.2).
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 248 СК України дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право, зокрема на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.
 
У статті 56 ЦК України визначено, що органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами.
 
Відповідно до статті 3 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа, зокрема є захист майнових, житлових та інших прав та інтересів таких дітей.
 
У статті 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" передбачено, що органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Органи опіки та піклування забезпечують вирішення питань щодо соціального захисту і захисту особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей, подання заяв, клопотань, позовів про захист прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
 
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина шоста статті 203 ЦК України).
 
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.06.2024 у справі № 214/65/20.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Крім того, згідно ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
 
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 була поселена та проживає у  спірному житловому приміщенні з 2008 року на підставі ордеру, виданого її батьку ОСОБА_6 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а під час провадження справи в суді - ІНФОРМАЦІЯ_3 померла й її мати - ОСОБА_11 .
 
Доказів наявності у ОСОБА_1 іншого житла у справі не має, а тому на час вирішення спору як  особа що має статус «дитина - сирота» відповідачка не могла бути виселена зі спірного житлового приміщення без надання іншого житла.
 
Таким чином, здійснюючи оцінку виселення відповідачки із зайнятого нею в законному порядку житлового приміщення в контексті пропорційності застосування такого заходу, як невід`ємну складову верховенства права у питанні захисту права особи з точки зору розв`язання проблеми її виселення з майна власника, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_1 в даній конкретній справі, оскільки в іншому випадку застосування такого крайнього заходу, як виселення з гуртожитку без надання іншого житла буде становити надмірний та невиправданий тягар для неї, яка особи, що мала статус «дитина-сирота» та іншого житла не має.
 
Що стосується  доводів апеляційної скарги в частині вирішення вимог щодо ОСОБА_3 , апеляційний суд враховує наступне.
 
Відповідно до матеріалів справи,  відповідач   ОСОБА_3 , 2001 року народження,  був членом сім`ї ОСОБА_12 , якому на період роботи в позивача було надано спірне житло.
 
Установлено, що укладений з ОСОБА_12 трудовий договір було припинено на  підставі п.4 ст.40 КЗпП України - за прогули.
 
З огляду на викладене, а також з урахуванням положень ч.1,2 ст.132 ЖК Української РСР  та обставин справи, районний  суд дійшов висновку про  виселення  ОСОБА_3 із займаного ним житлового приміщення  у гуртожитку, блок АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
 
 Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів (принцип диспозитивності). Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.  
 
 Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_3 , 2001 року народження, є повнолітнім,  дієздатним й згідно долучених до справи доказів опіки чи піклування не потребує.
 
Відсутні у справі також докази уповноваження ОСОБА_3 скаржників на подання в його інтересах апеляційних скарг та оскарження в цій частині ухваленого по справі рішення суду.
 
З огляду на викладене, доводи поданих по справі апеляційних скарг в частині  незгоди  з вирішенням судом спору щодо ОСОБА_3 апеляційним судом відхиляються як такі, що не мають правового підґрунтя й подані у відсутність належних повноважень.
 
За таких обставин,  коли рішення суду ОСОБА_3 не оскаржено й уповноваження на вчинення такої дії в його інтересах інших осіб у справі відсутнє, тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вирішення судом спору щодо ОСОБА_1 .
 
У відповідності до частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
 
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині заявлених по справі вимог до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення підлягає скасуванню з  ухваленням по справі в цій частині нового рішення про відмову в позові. 
 
У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 та органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року в частині вимог до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення про відмову в позові. 
 
У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 13 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: