УХВАЛА

24 липня 2024 року 
м. Київ
справа № 990/92/22
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Головуючої судді Коваленко Н.В., 
суддів: Чиркіна С.М., Кравчука В.М., Бучик А.Ю., ОСОБА_3.,
за участю секретаря судового засідання Висоцького А.М.,
учасники справи: позивачка ОСОБА_1., представник позивача Тарасов А., представник відповідача Лаптієв А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву судді Верховного Суду ОСОБА_3 про самовідвід від участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною та скасування постанови, визнання ОСОБА_1 звільненою з посади Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з 15 березня 2023 року відповідно до частини шостої статті 5 Закону України від 23 грудня 1997 року № 776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку, на який її було призначено,
УСТАНОВИВ:
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як до суду першої інстанції з позовом до Верховної Ради України, у якому, з урахуванням заяв про залишення позову без розгляду в частині та про зміну предмету позову в частині позовних вимог про поновлення на посаді, просила:
-          визнати протиправною та скасувати постанову Верховної Ради України від 31 травня 2022 року № 2294 «Про висловлення недовіри Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_1 »;
-          визнати ОСОБА_1 звільненою з посади Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з 15 березня 2023 року відповідно до частини шостої статті 5 Закону України від 23 грудня 1997 року № 776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку, на який її було призначено.
-          з огляду на наявність обґрунтованих сумнівів щодо невідповідності Конституції України положень частини четвертої статті 12 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» у редакції Закону України від 12 травня 2022 року № 2259-ІХ, після ухвалення рішення у цій справі звернутися до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень частини четвертої статті 12 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» у редакції Закону України від 12 травня 2022 року № 2259-ІХ.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 2 липня 2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючої судді Коваленко Н.В., суддів: Чиркіна С.М., Кравчука В.М., Бучик А.Ю., ОСОБА_3.
У судовому засіданні, проведеному 24 липня 2024 року, суддя Верховного Суду ОСОБА_3 заявив самовідвід від участі у розгляді цієї справи, про що подав відповідну письмову заяву.
Вищевказаний самовідвід заявлений суддею Верховного Суду ОСОБА_3. з тих підстав, що позивачем у цій справі є ОСОБА_1 , яка, перебуваючи на посаді Уповноваженого ВРУ з прав людини (спір стосується саме поновлення на цій посаді), призначила згідно з наказом від 11 лютого 2020 року № 83/к його дружину ОСОБА_2 на посаду представника у сфері захисту персональних даних Уповноваженої ВРУ з прав людини.
У заяві про самовідвід повідомлено, що на сьогодні ОСОБА_2 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (наказ від 26 травня 2022 року № 399/К, який також підписаний ОСОБА_1 ).
З огляду на ці обставини суддя Верховного Суду ОСОБА_3 вважає, що його участь у якості судді-члена колегії у справі № П/990/92/22 може викликати сумніви у його неупередженості під час розгляду спору у справі, яка розглядається.
У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_3 вказує на наявність підстав для його самовідводу від участі у цій справі, передбачених пунктами 2, 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи, а також за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді. Просить задовольнити його заяву.
Присутня у судовому засіданні позивачка залишила розгляд питання про самовідвід на розсуд суду.
Представники позивачки та відповідача, які також були присутні у судовому засіданні, проти задоволення вищевказаної заяви про самовідвід заперечували й просили у заявленому суддею ОСОБА_3. самовідводі відмовити.
Обґрунтовуючи заперечення проти задоволення заявленого суддею самовідводу, представник позивачки в усних поясненнях з цього приводу зауважив, що наразі вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді у цьому спорі вже не заявляється і судом не розглядається, оскільки встановлений законом строк її повноважень закінчився. У зв`язку з цим наголосив на відсутності взаємозв`язку між вказаними у заяві про самовідвід обставинами та результатами розгляду цієї справи.
Висловлюючи свою думку щодо заявленого у цій справі самовідводу судді, представник відповідача вважав, що з огляду на поточний стан спірних правовідносин вказані суддею обставини не породжують будь - якого конфлікту інтересів, а сама собою обставина перебування дружини судді Верховного Суду ОСОБА_3. у штаті Секретаріату Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини не утворює підстав для задоволення такого самовідводу, не вказує на необ`єктивність або упередженість цього судді.
Ознайомившись із змістом заяви судді Верховного Суду ОСОБА_3. про самовідвід від участі у розгляді цієї справи та вислухавши думку учасників справи щодо вказаного питання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з такого.
За приписами частини третьої статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.
Частиною першою цієї ж статті установлено, що питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.
Положеннями пунктів 2, 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи, а також за наявності інших обставин, ніж визначені у цій статті Кодексу, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Розглядаючи подану у цій справі заяву судді про самовідвід, колегія суддів відзначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
За практикою Європейського суду з прав людини (далі також ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ як джерело права, існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатися на підставі суб`єктивного критерію, в контексті якого слід враховувати особисті переконання та поведінку певного судді, що означає необхідність встановити, чи мав суддя у певній справі будь-яку особисту зацікавленість або упередженість, а також на підставі об`єктивного критерію, в контексті якого необхідно встановити, чи забезпечував суд і, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо його безсторонності. Така практика наведена у пункті 28 рішенні Європейського суду з прав людини від 15 липня 2010 року у справі «Газета «Україна-центр» проти України» (заява № 16695/04; див., серед іншого, рішення у справі «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria,) від 24 лютого1993 року, пункти 27, 28 і 30, Series A, no. 255, і рішення «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява №33958/96, пункт 42, ECHR 2000-XII).
Окрім цього, у пунктах 105, 106 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» зазначено, що у деяких випадках, коли може бути важко забезпечити докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді, вимога об`єктивної безсторонності забезпечує ще одну важливу гарантію (див. «Пуллар проти Сполученого Королівства», 10.06.1996, § 32, Звіти 1996-111).
У зв`язку з цим, навіть отримане враження щодо безсторонності судді має важливе значення, бо, іншими словами, «правосуддя повинно не лише здійснюватися; але й виглядати таким, що здійснюється». На кону стоїть довіра, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти громадськості (див. «Де Куббер проти Бельгії», 26.10.1984, § 26, Серія А, № 86).
Пунктом 1.1 Бангалорських принципів діяльності судді, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року №2006/23, передбачено, що суддя повинен виконувати свою професійну функцію незалежно, виходячи з власної оцінки фактів та відповідно до свідомого розуміння закону, не зважаючи при цьому на будь-які зовнішні впливи, стимули, тиски, загрози чи втручання, прямі або непрямі, хоч би від кого вони йшли і хоч би якими були їхні причини.
Згідно із пунктом 2.5 Бангалорських принципів діяльності судді суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Отже відводу підлягає суддя не лише у разі існування фактів, що свідчать про упередженість судді, але й у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Поряд із цим необхідно враховувати, що право відводу (самовідводу) є процесуальною гарантією забезпечення безсторонності та об`єктивності суду (висновок, наведений в ухвалі від 25 липня 2019 року у справі № 825/3587/15-а).
Головна мета відводу - це гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді. Така правова позиція викладена Верховним Судом в ухвалі від 23 грудня 2019 року у справі № 9901/526/19.
При цьому Верховний Суд в ухвалі від 27 вересня 2022 року у справі № 280/7430/20 звертав увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручання, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.
У цій же ухвалі Верховний Суд відзначав, що інститут відводу (самовідводу) судді від участі у розгляді конкретної справи покликаний ліквідувати найменшу підозру у заінтересованості судді в результатах розглянутої справи, навіть якщо такої заінтересованості немає, бо тут головним є публічний інтерес. Враховуючи, що існують норми закону, які запобігають виникненню будь-яких підозр, судді заборонено брати участь у розгляді справи за наявності будь-яких обставин, які викликають чи можуть викликати сумніви у його об`єктивності.
Колегія суддів акцентує увагу й на тому, що самовідвід повинен бути належно вмотивованим, як того вимагає стаття 39 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто ґрунтуватись на об`єктивних фактах і обставинах, які реально існують, є доведеними, й у взаємозв`язку з конкретною справою та ймовірними результатами її судового розгляду й наслідками ухвалення відповідного судового рішення можуть викликати розумний та обґрунтований сумнівів щодо упередженості судді та його безсторонності не тільки у сторін, але й в очах стороннього спостерігача.
Усі інші обставини, які перебувають поза зв`язком із справою та судом, який її розглядає, не можуть і не повинні братись до уваги під час вирішення питання про відвід (самовідвід) судді від участі у розгляді справи, оскільки відвід (самовідвід) судді у справі як процесуальна гарантія забезпечення безсторонності та об`єктивності суду, має бути спрямований на виконання саме тієї мети, яка закладена у цьому інституті.
Відвід (самовідвід) судді (суду) не повинен бути безпідставним і заявлятись лише з формальних причин, інакше його задоволення за вказаних умов неминуче призведе до порушення задекларованих у процесуальному законі засад (принципів) адміністративного судочинства, зокрема таких як верховенство права, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 1, 9 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України), незмінюваність складу суду (статті 31, 35 цього ж Кодексу).
Ретельно дослідивши наведені у заяві про самовідвід судді ОСОБА_3. аргументи, колегія суддів вважає, що такі не зумовлюють наявності передбачених процесуальним законом підстав для її задоволення, оскільки лише той факт, що дружина вказаного судді перебуває у штаті Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини жодним чином не впливає на безсторонність та упередженість цього судді.
Колегія суддів враховує, що у зв`язку із звільненням позивачки з посади Уповноваженого ВРУ з прав людини та з огляду на закінчення встановленого законом п`ятирічного строку, на який її було обрано, а також з урахуванням відсутності у цьому спорі вимог про поновлення ОСОБА_1 на цій посаді, між дружиною судді ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вже не існує і не може існувати жодних відносин підпорядкування або впливу з огляду на їх посадове становище.
Судом не встановлено об`єктивних фактів та обставин, які у взаємозв`язку зі справою, що розглядається, викликають або можуть викликати розумний та обґрунтований сумнів у об`єктивності та неупередженості судді ОСОБА_3., могли б свідчити про зацікавленість вказаного судді у результатах розгляду цієї справи. Наявності таких обставин не вбачається й зі змісту поданої суддею ОСОБА_3. заяви про самовідвід. Наведені у вказаній заяві судді обґрунтування, на думку Верховного Суду, засновані на суб`єктивних припущеннях заявника.
Верховний Суд бере до уваги й те, що сторони та їх представники у судовому засіданні відводів у цій справі судді ОСОБА_3. не заявляли й зазначили, що повністю йому довіряють, висловили думку про те, що наведені ним у заяві про самовідвід обставини не викликають сумнів у об`єктивності та неупередженості вказаного судді.
Тому колегія суддів вважає, що наведені у заяві ОСОБА_3 про самовідвід доводи та обставини не викликають жодних сумнівів у його об`єктивності та неупередженості, не вказують про будь - яку зацікавленість у результатах розгляду цієї справи, а відтак не свідчать про наявність передбачених законом підстав для самовідводу судді.
Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_3 про самовідвід доводи та обставини не впливають на його об`єктивність чи неупередженість при розгляді цієї справи й не викликають навіть найменших сумнівів у цьому, не свідчать про його особисту зацікавленість у результатах розгляду справи, у зв`язку з чим у задоволення такої заяви належить відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 36, 39, 40, 243, 256, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви судді Верховного Суду ОСОБА_3 про самовідвід від розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною та скасування постанови, визнання ОСОБА_1 звільненою з посади Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з 15 березня 2023 року відповідно до частини шостої статті 5 Закону України від 23 грудня 1997 року № 776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку, на який її було призначено - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не оскаржується.

Головуюча суддя                                                                      Н.В. Коваленко
Судді:                                                                                          С.М. Чиркін
                                                                                                    В.М. Кравчук
                                                                                                    А.Ю. Бучик
                                                                                          Я.О. Берназюк