ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                   
 
09 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 761/30671/20
провадження № 61-4678 св 24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивача - адвокат Поночевна Анастасія Олегівна, 
відповідачі: державний реєстратор комунального підприємства «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осипович Ігор Віталійович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
представник ОСОБА_4 - адвокат Бодюк Віталій Адамович,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляшенко Віталій Володимирович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Анатолій Іванович, Київська міська рада, Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Бодюка Віталія Адамовича, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року у складі судді Саадулаєва А. І. та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнювався, до державного реєстратора комунального підприємства «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області (далі - державний реєстратор) Осиповича І. В., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (приватний нотаріус) 
Ляшенко В. В., приватний нотаріус Бойко А. І., Київська міська рада 
(далі - Київська МР), Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, в якому просила суд:
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , серія та номер: б/н, виданий 11 травня 2009 року, видавник: відділ приватизації житлового фонду Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - орган приватизації);
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37222408 від 22 вересня 2017 року, 13:59:03, на об`єкт нерухомого майна - зазначену квартиру, на право власності за ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2017 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Ляшенко В. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2395;
- визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора -приватного нотаріуса Ляшенка В. В., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37345192 від 29 вересня 2017 року, на об`єкт нерухомого майна -вищевказану квартиру, зареєстровану на праві власності за ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2018 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бойко А. І. та зареєстрований в реєстрі за № 191;
- визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Бойка А. І., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40461019 від 03 квітня 2018 року, на об`єкт нерухомого майна -вищезазначену квартиру, зареєстровану на праві власності за ОСОБА_4 ;
- витребувати від ОСОБА_4 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона та її син - 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 15 березня 1988 року зареєстровані та постійно проживають за адресою: 
АДРЕСА_2 .
06 червня 2018 року вона виявила заміну замків у квартирі, у зв`язку з чим звернулася до правоохоронних органів, за її відповідною заявою відкрито кримінальне провадження № 12018100100006310 за частиною четвертою 
статті 190 КК України (шахрайство).
У ході проведення кримінального провадження стало відомо, що державним реєстратором Осиповичем І. В. здійснено запис про право власності на спірну квартиру (№ 22476773) на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення 
про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) - 
індексний номер 37222408 від 22 вересня 2017 року. Підставою для виникнення право власності було свідоцтво про право власності, серія та номер: б/н, видано 
11 травня 2009 року, видавник: орган приватизації.
27 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Ляшенком В.В та зареєстрований в реєстрі за № 2395. У подальшому, 03 квітня 2018 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Бойком А. І. 
та зареєстрований в реєстрі за № 191.
У вищевказаному свідоцтві про право власності від 11 травня 2009 року вказано, що воно видано на підставі відповідного розпорядження органу приватизації 
від 11 травня 2009 року № 13745 та підписано його керівником В. Царан . Проте, орган приватизації не видавав указане розпорядження, як і свідоцтво про право власності на квартиру. Крім того, В. Царан станом на 11 травня 2009 року 
не перебував у трудових відносинах із органом приватизації.
Із цих підстав позивач уважала, що свідоцтво про право власності на квартиру 
від 11 травня 2009 року має бути визнано недійсним, а рішення державного реєстратора Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
на квартиру (з відкриттям розділу), індексний номер: 37222408 від 22 вересня 
2017 року слід скасувати. 
Оскільки квартиру в подальшому було відчужено за відповідними договорами купівлі-продажу, тому ці договори слід визнати недійсними. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру на момент звернення до суду з цим позовом було 
зареєстровано за ОСОБА_4 . Тому вона вважала, що має право 
на витребування спірного майна від ОСОБА_4 (статті 387, 388 ЦК України).
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.
 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 
2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 191.
Скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Бойко А. І., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40461019 
від 03 квітня 2018 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, які були застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що спірне нерухоме майно належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва й віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Позивач разом 
зі своїм сином була законно вселена до спірної квартири на підставі рішення наймача квартири та за згодою всіх членів його сім`ї, які були вселені на підставі ордрера.
У спірних правовідносинах порушуються права та інтереси територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, так як спірна квартира незаконно вибула з комунальної власності, а також порушуються права позивачки на користування нерухомим майном та реалізацію права на приватизацію.
Судами встановлено, що свідоцтво про право власності на квартиру від 11 травня 2009 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , уповноваженим органом 
не видавалося, а тому воно не породжує правових наслідків та є нікчемним. 
ОСОБА_2 незаконно набув право власності на спірну квартиру й відчужив 
її ОСОБА_3 , який, у свою чергу, відчужив квартиру ОСОБА_4 . Тобто право власності на спірне нерухоме майно неодноразово переходило до інших осіб. Проте ОСОБА_2 не був законним власником квартири і не мав права її відчужувати.
Оскільки свідоцтво про право власності на квартиру від 11 травня 2009 року 
є нікчемним, воно не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду. Як наслідок, не підлягають визнанню недійсними та скасуванню рішення 
про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 вересня 2017 року, договір купівлі-продажу від 27 вересня 2017 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 вересня 2017 року.
Позивач не може витребувати на свою користь спірну квартиру, так як вона 
не є її власником. Спірне майно віднесено до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Разом із цим, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним останнього договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2018 року та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40461019 від 03 квітня 2018 року. Задоволення вказаних вимог відповідає належному способу захисту порушених прав позивачки, як наймача спірної квартири.
Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_4 про те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки квартира незаконно вибула з комунальної власності територіальної громади.
Судами застосовано відповідні норми Конституції України, ЦК України, ЖК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України 
«Про приватизацію державного житлового фонду», враховано прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та судову практику Верховного Суду України, Верховного Суду у даній категорії справ.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду
 
У березні 2024 року представник ОСОБА_4 - адвокат Бодюк В. А., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, у змісті якої просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема: судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення 
для правильного вирішення справи; суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Інші учасники справи судові рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку не оскаржили.
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження 
у вказаній справі. Витребувано із районного суду вищевказану цивільну справу. 
У задоволенні клопотання заявника про зупинення дії судових рішень відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката 
Бодюка В. А., мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання представника ОСОБА_4 про витребування оригіналів документів для огляду, що призвело до неправильного застування норм матеріального права. 
Позивач та її син не мають права на приватизацію квартири, так як на їхні прізвища ордер не видавався. У справі відсутні докази того, що позивач стала членом сім`ї когось з осіб, на чиє ім`я видавався ордер на вселення до спірної квартири. Факт того, що у ОСОБА_5 , на чиє ім`я видавався ордер, 
та у позивачки є спільний син, не робить останню членом сім`ї наймача. Тобто 
у спірних правовідносинах права ОСОБА_1 не порушено, вона не є стороною договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2018 року.
Крім того, суди не надали належну правову оцінку наявним у справі доказам, унаслідок чого обставини справи не встановлені. 
ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири. Він на законних підставах набув право власності на квартиру, договір купівлі-продажу квартири, який він уклав у квітні 2018 року з ОСОБА_3 , відповідає вимогам цивільного законодавства. Він не мав відношення до кримінального провадження 
про незаконне заволодіння квартирою. Вирок у вказаному кримінальному провадженні відсутній.
При цьому суди відмовили у позовній вимозі ОСОБА_1 про витребування 
у нього на її користь спірної квартири. Вказуючи про те, що у спірних правовідносинах порушуються інтереси територіальної громади в особі відповідного органу суди вийшли за межі позовних вимог, так як власник квартири не звертався до суду з позовом про захист своїх порушених прав. 
Судами не враховано судову практику Верховного Суду у даній категорії справ. Районний суд необґрунтовано відхилив клопотання ОСОБА_4 про закриття провадження у справі. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У травні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Поночевна А. О., подала 
до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому викладено аргументи щодо необґрунтованості касаційної скарги. Вказується, що оскаржувані судові рішення 
є законними та обґрунтованими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Виконавчим комітетом Київської МР ОСОБА_8 видано ордер № 88311 на жиле приміщення -- квартиру 
АДРЕСА_1 , на підставі рішення від 11 лютого 1963 року № 119 на членів сім`ї 
в кількості 7 осіб (а. с. 162, т. 1).
До членів сім`ї ОСОБА_8 відносилися: дружина - ОСОБА_9 , дочка - ОСОБА_10 , та її чоловік - ОСОБА_11 , онук - ОСОБА_5 , та інші члени сім`ї.
10 лютого 1986 року особовий рахунок на квартиру, де буде мешкати 5 осіб, переведено на ім`я ОСОБА_9 (а. с. 163, т. 1).
У подальшому особовий рахунок на квартиру переведено на ім`я ОСОБА_10 (а. с. 164, т. 1).
У ОСОБА_11 (зазначений в ордері № 88311) та ОСОБА_1 (позивач) 
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_5 (а. с. 159, т. 1).
ОСОБА_5 є особою з інвалідністю І групи з дитинства (а. с. 166, т. 1).
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровані з 15 березня 1988 року у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 14, 15, 16, т. 1).
До комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 
з 2000 року по 2018 рік не було звернень з приводу виготовлення технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 . 
За даними реєстрових книг реєстрація права власності на квартиру відсутня 
(а. с. 19, т. 1).
Розпорядженням виконавчого органу Київської МР (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 будинок АДРЕСА_3 віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про питання організації управління районами 
в місті Києві» від 10 грудня 2010 року № 1112 затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних 
в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження. Таблиця 5 додатку № 10 до вказаного розпорядження -вищезазначений багатоквартирний будинок, який передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.
Державним реєстратором Осипович І. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37222408 від 22 вересня 2017 року, 13:59:03, здійснено запис № 22476773 від 21 вересня 2017 року про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_2 (а. с. 18, т. 1).
Підставою для виникнення право власності зазначено: свідоцтво про право власності, серія та номер: б/н, виданий 11 травня 2009 року, видавник: орган приватизації.
Свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру 
від 11 травня 2009 року серія НОМЕР_1 видано 11 травня 2009 року 
на підставі розпорядження № 13745 від 11 травня 2009 року та підписано керівником органу приватизації В. Царан (а. с. 17, т. 1).
Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної 
у місті Києві державної адміністрації у листі від 21 червня 2018 року повідомило, що згідно з архівними даними орган приватизації не видавав указане розпорядження і свідоцтво про право власності на квартиру (а. с. 20, т. 1).
Державне підприємство «Поліграфічний комбінат «ЗОРЯ» повідомило, що воно 
не виготовляло бланк свідоцтва про право власності НОМЕР_1 у 2009 році 
за замовленням 265 (з реквізитами ДП «ПК «Зоря») Зам.265.2009-І) (а. с. 21, т. 1).
Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ляшенком В. В., який зареєстрований 
в реєстрі за № 2395, ОСОБА_2 відчужив квартиру ОСОБА_3 
(а. с. 22, т. 1).
Згідно з даним договором квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації 11 травня 2009 року згідно з розпорядженням від 11 травня 2009 року № 13745, та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98184815 від 22 вересня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1359562280000, номер запису 
про право власності 22476773.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 02 вересня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, серія 
та номер 191, виданий 03 квітня 2018 року, видавник: приватний нотаріус 
Бойко А. І., право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_3 
до ОСОБА_4 (а. с. 23-24, 30, т. 1).
Згідно з витягом із Єдиного реєстру досудових розслідувань 
№ 12018100100006310 від 07 червня 2018 року слідчим Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Коваленком O. A. здійснюється досудове розслідування за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (шахрайство) за заявою ОСОБА_1 (а. с. 12, т. 1)
У ході проведення досудового розслідування встановлено, що у квітні 2018 року невстановлені особи, використовуючи завідомо підроблені документи, шахрайським шляхом заволоділи квартирою 
АДРЕСА_1 та в подальшому розпорядилися нею 
на власний розсуд, що підтверджується постановою слідчого про визнання потерпілим від 13 березня 2019 року (а. с. 13, т. 1).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Бодюка В. А., задоволенню не підлягає. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, 
на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду 
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася 
до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та витребування майна.
ОСОБА_1 посилалася на те, що вона разом із своїм сином з березня 
1988 року зареєстрована та постійно проживає за адресою: 
АДРЕСА_2 , а тому вона має право на безоплатну приватизацію квартири. При цьому квартира не була приватизована, а єдиним власником квартири є територіальна громада міста Києва в особі Київської МР. Вважала, що спірна квартира на підставі підробленого свідоцтва про право власності вибула з володіння територіальної громади та відповідно незаконно була перепродана у власність третім особам.
Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом (стаття 345 ЦК України).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні 
чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Відповідно до частини першої статті 2 вказаного Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати 
у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів 
(далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, у тому числі, управляють майном, 
що є в комунальній власності (стаття 143 Конституції України).
Згідно з частиною третьою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування 
є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають 
в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України 
«Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до положень частини першої статті 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад у межах і в порядку, встановлених 
цим Кодексом та іншими актами законодавства України, на території району, міста, району в місті, зокрема: здійснюють управління житловим фондом місцевих рад; приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради; видають ордери на жилі приміщення.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом 
із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, 
що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, 
що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано 
й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку 
за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити 
в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного 
з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо 
при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають 
з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, 
які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.
Житлові права громадян закріплені статтею 9 ЖК України.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин 
має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований 
на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша-п`ята статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину 
є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, 
які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 
цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо 
не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі 
№ 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що правочин, який 
не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який 
не вчинено.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що спірне нерухоме майно належить 
до комунальної власності територіальної громади міста Києва, воно віднесено 
до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.
ОСОБА_1 разом зі своїм сином була вселена до спірної квартири на підставі рішення наймача квартири та згоди всіх членів його сім`ї (стаття 65 ЖК України).
Таким чином, судами вірно встановлено, що у спірних правовідносинах порушуються права та інтереси територіальної громади міста Києва (в особі Київської міської ради, Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації), а не позивачки, так як спірна квартира незаконно вибула 
з комунальної власності, а також порушуються права позивачки на користування нерухомим майном та реалізацію свого права на приватизацію квартири. 
При цьому суд не виходив за межі позову, а цим самим зазначив, що вимога 
про витребування майна, яка заявлена позивачем, є безпідставною. Отже, відповідні доводи касаційної скарги є помилковими.
Надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суди попередніх інстанцій зробили правильні висновки про те свідоцтво про право власності 
на квартиру від 11 травня 2009 року на ім`я ОСОБА_2 уповноваженим органом не видавалося, тому воно не породжує правових наслідків й не потребує визнання його недійсним за рішенням суду.
Оскільки ОСОБА_2 набув право власності на квартиру незаконно, відповідне свідоцтво про право власності йому не видавалося, він не мав відчужувати квартиру ОСОБА_3 , який, у свою чергу, відчужив квартиру 
на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 . 
З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави як для визнання вищевказаного свідоцтва недійсним, так і для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2017 року та скасування відповідних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (від 22 вересня 2017 року 
та від 29 вересня 2017 року).
Разом із цим, у спірних правовідносинах порушені права позивачки як наймача квартири та порушено її право на приватизацію квартири. Тому наявні правові підстави для визнання недійсним останнього договору купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2018 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень від 03 квітня 2018 року (частина третя статті 215 ЦК України). Задоволення цих позовних вимог призведе до відновлення порушених прав позивачки.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, 
за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом 
у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Задоволення вищевказаних позовних вимог, з урахуванням фактичних обставин справи та змісту спірних правовідносин, призводить до захисту порушених прав позивачки.
ОСОБА_1 та її син з березня 1988 року зареєстровані у спірній квартирі та проживають у ній. Позивачка має право на проживання та користування вказаним житлом, а в подальшому скористатися правом на його приватизацію. Тому оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2018 року 
та відповідне рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень безпосередньо впливає на права позивачки як наймача спірної квартири.
Із цих підстав Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги про те, що вищевказані договір купівлі-продажу квартири від 03 квітня 2018 року 
та рішення державного реєстратора не порушують права позивача.
Висновки судів попередніх інстанцій по суті спору відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, 
вони узгоджуються з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду 
та Верховного Суду у даній категорії справ, що також спростовує посилання касаційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду. При цьому судова практика у даній категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи 
їх у сукупності.
При цьому суд апеляційної інстанції вірно відхилив доводи ОСОБА_4 
про те, що він є добросовісним набувачем квартири. Верховний Суд із цим погоджується. У спірних правовідносинах правове значення має той факт, 
що спірне майно вибуло з володіння комунальної власності територіальної громади міста Києва незаконно.
Доводи касаційної скарги у цій частині відхиляються Верховним Судом, 
так як вони зводяться до власного тлумачення норм права та до незгоди 
з висновками судів по суті спору, що не може бути правовою підставою 
для скасування судових рішень.
При цьому судами відмовлено у задоволенні позовної вимоги про витребування майна й наведено відповідні правові обґрунтування для цього. Позивачка судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині не оскаржила.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився 
й суд апеляційної інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи, надав вірну оцінку наданим сторонам доказам і зробив обґрунтовані висновки 
по суті спору.
Суди попередніх інстанцій вірно застосували норми матеріального права 
при вирішенні спору, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, вони були предметом дослідження у судах попередніх інстанціях із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
При цьому безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що районний суд необґрунтовано відхилив клопотання представника ОСОБА_4 
про витребування оригіналів документів для огляду та про закриття провадження у справі. Судами надано належну правову оцінку поданим сторонами 
і витребуваним судом доказам. Наявні у матеріалах справи докази судами належним чином оцінені, згідно з правилами, передбаченими статтею 89 
ЦПК України, що спростовує відповідні посилання касаційної скарги. Крім того, ухвалою районного суду від 09 червня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про закриття провадження у справі й судом наведені мотиви прийняття відповідного судового рішення.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права, зводяться до незгоди з висновками суду і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, 
але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи 
(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року).
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.
З урахуванням наведеного, касаційна скарга задоволенню не підлягає, 
а оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.
Оскільки Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, новий розподіл судових витрат касаційним судом 
не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Бодюка Віталія Адамовича, залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року залишити 
без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць