УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/9166/24 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А. 
Категорія 101 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
Головуючого - судді Трояновської Г.С.
суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/9166/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2024 року, постановлену під головуванням судді Воробйової Т.А. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеною заявою, в якій просила встановити факт того, що самостійно виховує та утримує дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які не досягли 18 років.
В обгрунтування заяви зазначала, що в період з 30.08.2007 по 12.08.2020 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
12.08.2020 рішенням Богунського районного суду м. Житомира шлюб розірвано. 
З вересня 2020 року діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживають із заявником за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник самостійно виховує та утримує дітей, піклується про їх духовний та фізичний розвиток, навчання, займається підготовкою до самостійного життя, забезпечує всім необхідним: харчуванням, одягом, дозвіллям, лікуванням, повністю опікується їх інтересами та потребами, створюючи при цьому усі необхідні умови для їх повноцінного життя. 
Батько, ОСОБА_2 , не бере участі в утриманні дітей, аліменти не сплачує, проживає окремо, участі у вихованні синів та у їх житті не бере. При цьому він не позбавлений можливості спілкування із дітьми. 
Враховуючи те, що іншим шляхом неможливо підтвердити факт самостійного виховання неповнолітніх дітей заявником, неможливості одержати документи на посвідчення факту самостійного виховання та утримання дітей одним із батьків від інших органів, даний факт, може бути встановлений виключно рішенням суду. 
Встановлення факту необхідне заявнику для можливості захисту прав та інтересів дітей та її прав як матері, що займається самостійним вихованням та утриманням дітей для того, щоб діти не залишилися без догляду, оскільки вони виховуються тільки матір`ю, яка є військовозобов`язаною, та в будь який час може бути призвана на військову службу під час мобілізації, а також для уникнення суперечностей при визначенні такого факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб, для можливості оформлення тимчасового виїзду з дітьми за кордон, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дітей, в тому числі їх навчанням, лікуванням, відпочинком. 
На підставі Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, мають право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", жінки та чоловіки, які мають дітей віком до 18 років та самостійно їх виховують і утримують. Відповідно до п.4 додатку № 5 цього положення документом, що підтверджує право на відстрочку у даному випадку, крім іншого, є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.
УхвалоюБогунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу суду незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права, а тому просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що встановлення цього факту надасть  можливість заявниці  скористатися правом на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.Відповідно до п. 4 додатку № 5 документом, що підтверджує право на відстрочку, крім іншого, є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Таким чином, встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці, оскільки іншим законним шляхом неможливо підтвердити факт самостійного виховання неповнолітніх дітей нею. Зауважує, що у її вимогах немає спору про право, а встановлення судом вищезазначеного факту необхідне саме для звернення до ТЦК з вимогою про відстрочку від мобілізації. Крім того, колишній чоловік не несе загрози для дітей, їх здоров?я та психічного розвитку, але виховувати та утримувати дітей він не може за своїми морально-психологічними якостями та не має для цього умов та коштів.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.
Інші учасники справи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Матеріалами справи підтверджено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.30-31).
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.08.2020 (справа № 295/764/20) шлюб між  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 30.08.2007 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського
Довідкою служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради від 07.06.2024 підтверджується, що батько дітей ОСОБА_2 проживає окремо, до органу опіки та піклування міської ради з питань призначення днів та годин зустрічей з дітьми не звертався (а.с.37).
Характеристиками на дітей із ліцею №25, із закладу «Музична школа імені Б.М. Лятошинського» підтверджується, що батько дітей з класними керівниками на контакт не виходить, батьківські збори не відвідує результатами навчання і виховання дітей не цікавиться (а.с.33-35).
Актом ОСББ «Кремінь20-А» від 05 червня 2024 року підтверджується, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.36).
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що вимога ОСОБА_1 фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими до прикладу можуть бути право батьків на визначення місця проживання дитини, а такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона чи він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо. Враховуючи викладене, суд вважав, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання дітей не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. 293, 315 ЦПК України, тому суд відмовив у відкритті провадження у справі відповідно до ч.4 ст. 315 ЦПК України, оскільки із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 7 статті 19 ЦПК України).
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України та не є вичерпним.
Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі №536/1039/17 (пункт 17).
Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: (а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; (б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.
Відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Спір про право необхідно розуміти як певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення.
ОСОБА_1 у своїй заяві зазначила, що встановлення факту самостійного виховання необхідне їй для можливості захисту прав та інтересів дітей та її прав як матері, що займається самостійним вихованням та утриманням дітей, для того, щоб діти не залишилися без догляду, оскільки вони виховуються тільки нею, а вона має статус військовозобов`язаної особи і в будь-який час може бути призвана на військову службу під час мобілізації. 
При цьому, жодних обставин існування перешкод у вирішенні нею питання щодо виховання, лікування чи навчання дітей без встановлення цього факту - заявником суду не зазначено і доказів такого до заяви не додано.
З огляду на обставини справи слід зробити висновок про те, що вимога про встановлення факту того, що заявник самостійно виховує дітей не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій (бездіяльності) батька дітей.
При цьому слід звернути увагу, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. 
Отже, захист порушених прав у зв`язку із невиконанням, не прийняттям участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.
При цьому, колегія суддів зазначає, що питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (частина 1 статті 14, частина 1 статті 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені статтями 150-151 СК України.
Згідно статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків.
Судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що зазначені заявником обставини дають підстави вважати, що вимога ОСОБА_1 фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими до прикладу можуть бути право батьків на визначення місця проживання дитини, а такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона чи він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.
Також встановлено, що в обґрунтування поданої заяви окрім іншого, ОСОБА_1 вказує, що їй необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання дітей для реалізації її права, передбаченого ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Так, за змістом п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
З врахуванням викладеного вбачається спір про право, зокрема, право заявника на відстрочку від призову під час мобілізації, передбаченого ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Водночас, встановлено, що відповідний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки до участі у справі ОСОБА_1 не залучено.
За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, заявлені ОСОБА_6 вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
УхвалуБогунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08.08.2024.

Головуючий Судді: