ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 серпня 2024 року
м. Харків
справа № 645/668/20
провадження № 22-ц/818/2366/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Тичкової О.Ю.
суддів: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря: Тітченко О.В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року у складі судді Алтухвої О.Ю.,                                                        
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом після зміни підстав просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2019 р. двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . , за реєстровим номером №3795, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є.; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру, розташовану за адресою: місто Харків, Салтівське.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_7 27.04.2001 року уклала шлюб з ОСОБА_2 , який було розірвано за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року по справі № 645/10256/13. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем 04 грудня 2001 року подружжям було набуто право власності на 2/3 частини двокімнатної квартири, розташованої за адресою, АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною Іриною Миколаївною за реєстровим №5312. Інша 1/3 частина квартири була придбана матір`ю ОСОБА_2 – ОСОБА_3 10 грудня 2001 року квартира була зареєстрована у КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером П-8-1282. Після розірвання шлюбу питання щодо користуванням спільною квартирою було погоджено з усіма співвласниками. На початку листопада 2019 року відповідачі запропонував позивачці продати спільну квартиру, про що повідомив їй при зустрічі і наголосив, що їй буде необхідно з`явитися до нотаріуса для підписання документів, про час та місце він мав повідомити заздалегідь. Але зі спливом деякого часу, відповідач зник, на телефонні дзвінки не відповідав, зустрічей уникав, двері квартири, не відчиняв, замки змінив. Позивачка звернулася до КП «БТІ» і через центр надання адміністративних послуг - Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, їй повідомили, надавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що квартира, яка була придбана у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , за договором купівлі - продажу від 8 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ларисою Євгеніївною за реєстровим номером 3795, належить ОСОБА_4 . Враховуючи, що 2/3 частини спірної квартири придбані у період зареєстрованого в установленому порядку шлюбі між позивачкою та ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя, то при укладенні договору купівлі-продажу вимагалася нотаріальна засвідчена її згода як співвласниці майна, якої вона не надавала. Також, враховуючи, що спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності, між, на той час, подружжям та ОСОБА_3 , котрій належала 1/3 частина, а 2/3 частини квартири є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то питання права співвласника розпорядилися своєю часткою у праві спільної часткової власності врегульоване ст. 358 ЦК України.
Таким чином, відчуження 1/3 частини квартири за договором купівлі-продажу з боку відповідача ОСОБА_3 порушує право на переважну купівлю частки позивачки як співвласниці 2/3 частини квартири, при тому, що ОСОБА_3 було відомо, що її син набув право власності на частку у квартирі, перебуваючи у шлюбі з позивачем. 27.05.2020 року після ознайомлення з матеріалами цивільної справи позивачу стало відомо, що покупцем квартири на підставі договору купівлі-продажу від 8.11.2019 року стала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Продавцями за договором відповідно є ОСОБА_2 , колишній чоловік Позивачки, та ОСОБА_3 .
Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, витребування майна, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна - задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 08 листопада 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за № 3795, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець).
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 , як добросовісного набувача, двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 3 кв.м, житловою площею 25, 7 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 8840, 80 грн. по 2946 (дві тисячі дев`ятсот сорок шість) грн 33 коп. з кожного.
ОСОБА_3 оскаржила рішення в апеляційному порядку особисто та через свого представника за довіреністю ОСОБА_8 .
Апеляційні скарги мотивовані тим, що рішення районного суду є необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального пава.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 31 січня 2024 року апеляційні скарги  ОСОБА_8 , що діє в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_3  – задоволено частково.
Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 вересня 2021 року – в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 08 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за № 3795, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець) та витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 , як добросовісного набувача, двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 3 кв.м, житловою площею 25, 7 кв.м. – скасовано.
Позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 , як добросовісного набувача, 1/3 частину двокімнатної квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 3 кв.м, житловою площею 25, 7 кв.м.
Стягнуто з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції по 166, 70 грн. з кожного.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою Полтавського апеляційного суду особа, яка не приймала участі у справі ОСОБА_5 в особі свого представника ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 січня 2024 року та залишити без задоволення позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції спірна квартира належала їй на підставі договору дарування посвідченого 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Кулик Ю.Є., що свідчить про те, що судами вирішено справу, яка стосується її прав та обов`язків.
Відзив на апеляційні скарги до суду не надходив.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року залучено у справу в якості правонаступника  ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 27 квітня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис 220) (а.с. 13).
04 грудня 2001 року був укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (покупці), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кривошеїною І.М. за № 5312. Предметом договору стала квартира АДРЕСА_2 , квартира придбана таким чином: ОСОБА_3 1/3 частки, ОСОБА_2 2/3 частки (а.с. 91).
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року (справа № 645/10256/13) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 12).
08 листопада 2019 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за № 3795, між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець). Предметом договору стала квартира АДРЕСА_2 (а.с. 89).
Матеріали нотаріальної справи до договору купівлі-продажу від 08.11.2019 року не містять заяви позивача ОСОБА_1 про надання згоди на продаж нерухомого майна ( а.с. 88-115).
Своєю заявою від 08.11.2019 року, посвідченою приватним нотаріусом Васіковою Л.Є., ОСОБА_3 повідомила, що на час продажу квартири АДРЕСА_2 вона є вдовою, ОСОБА_2 повідомив, що придбав квартиру не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та не проживаючи однією сім`єю ні з ким з жінок (а.с. 101).
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені в статтях 60,70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
З матеріалів справи встановлено , що 27 квітня 2001 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Спірні 2/3 квартири АДРЕСА_2 було придбано 04 грудня 2001 року.
Відтак вказані 2/3 квартири були придбані подружжям за час перебування у шлюбі , а отже є такими що належать подружжю, по 1/3 кожному.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Позивач звертаючись із позовом просила визнати недійсним договір купівлі продажу спірної квартири.
Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
За змістом ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Так, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , у останньої дійсно виникло право на висловлення своєї незгоди із діями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом подання відповідної позовної заяви. Проте у даному випадку належним способом захисту порушених прав виступає вимога про витребування майна.
Відповідні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року справа №362/2707/19, у якій зокрема Верховних Суд відступив від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а  право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим. (правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 ).
Згідно договору дарування від 11 червня 2021 року посвідченого приватним нотаріусом Кулик Ю.Є., ОСОБА_10 , якому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2021 року належала квартира АДРЕСА_2 , подарував ОСОБА_5 (т.2 а.с. 153).
Про те, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції спірна квартира вибула із володіння відповідачки ОСОБА_4 суду відомо не було. З зазначених причин ОСОБА_5 не була долучена до участі у справі як правонаступник відповідача , хоча суд вирішив питання про її права та обов`язки. 
Відповідно до п.4) ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та ( або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відповідно до частин 1,3 ст. 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд за результатами розгляду такої скарги, за наявності підстав, може скасувати раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції. 
Тому постанова Полтавського апеляційного суду від 31 січня 2024 року та рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 вересня 2021 року  суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за участю належного відповідача – ОСОБА_5 
Установивши , що 1/3 квартири АДРЕСА_2 вибула із власності ОСОБА_1 без її згоди, шляхом відчуження ОСОБА_2 частки у майні яка йому не належить, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та витребування з незаконного володіння ОСОБА_5 , як добросовісного набувача 1/3 квартири АДРЕСА_3 . 
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вбачає підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог витрати відшкодовуються пропорційно задоволених позовних вимог. В немайновій вимозі ОСОБА_1 відмовлено, тому її відшкодування не здійснюється. Позовні вимоги задоволені на 33,33%. Тому з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції по 166,70 грн з кожного.
Керуючись ст.ст. 367, 374, ч.1 п.2, 376, ст.,ст. 370,382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 – задовольнити частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 31 січня 2024 року – скасувати.
Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 вересня 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 , як добросовісного набувача, у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/3 частини двокімнатної квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 3 кв.м, житловою площею 25, 7 кв.м.
У задоволені позову в іншій частині – відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції по 166,70 грн з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Головуючий                                                                   О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                 І.В.Бурлака

       Н.П.Пилипчук