ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4461/24 Справа № 185/4164/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва  У.М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максимал-Агро» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, в якій подана апеляційна скарга Товариством з обмеженою відповідальністю «Максимал-Агро» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2024року, –
В С Т А Н О В И В:

У березні 2023року  ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максимал-Агро» (далі – ТОВ «Максимал-Агро») про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що його матері – ОСОБА_2 належала на праві власності земельна ділянка площею 5,5187 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 122358400:01:001:0416, яка знаходиться на території Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.
Після смерті матері він успадкував зазначену земельну ділянку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16 вересня 2022року.
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація, що земельна ділянка з кадастровим номером 122358400:01:001:0416 перебуває в оренді ТОВ «Максимал-Агро» на підставі договору оренди землі № 50-03/21 від 23 березня 2021року, укладеного з ОСОБА_2 .
Однак позивач стверджував, що його матір – ОСОБА_2 за життя не укладала з відповідачем договір оренди земельної ділянки та не підписувала його. Для спростування належності підпису ОСОБА_2 в оспореному договорі позивач має намір заявити клопотання про проведення посмертної почеркознавчої експертизи.
Ураховуючи викладене, позивач виклав вимоги про: усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 122358400:01:001:0416; зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку позивачу; та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки № 50-03/21 від 23 березня 2021року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Максимал-Агро», номер запису про інше речове право: 41752993.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано ТОВ «Максимал-Агро» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 5,5187га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 122358400:01:001:0416, яка знаходиться на території Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.
Скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки № 50-03/21 від 23 березня 2021року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Максимал-Агро», номер запису про інше речове право 41752993.
Стягнуто з ТОВ «Максимал-Агро» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 147,00 грн.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2024року стягнуто з ТОВ «Максимал-Агро» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Максимал-Агро», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклало вимогу про скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024року та додаткового рішення цього ж суду від 29 лютого 2024року, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що висновки суду з приводу того, що  ОСОБА_2  за життя не знала про існування договору оренди і його не укладала, не відповідають обставинам справи, оскільки вона отримувала орендну плату за 2021 та 2022 роки.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягала також в тому, що всю відповідальність за втрату оригіналу договору оренди суд поклав на відповідача та безпідставно вважав, що саме ТОВ «Максимал-Агро» повинне довести обставини з приводу того, що договір було укладено.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача – ОСОБА_2 (а.с.7).

Згідно державного акту серії ЯГ № 158750 від 17 квітня 2007року ОСОБА_2 належала земельна ділянка з кадастровим номером 122358400:01:001:0416 площею 5,5187га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.

16 вересня 2022року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначену земельну ділянку (а.с.8).

27 квітня 2021року державним реєстратором Виконавчого комітету Раївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Єрьоміною С.М. внесено запис про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 122358400:01:001:0416 на підставі договору оренди земельної ділянки № 50-03/21 від 23 березня 2021року, укладеного між орендарем ТОВ «Максимал-Агро» та орендодавцем ОСОБА_2 . Номер запису про інше речове право 41752993 (а.с.10).

19 січня 2023року ОСОБА_1 була направлена письмова претензія директору ТОВ «Максимал-Агро» про повернення земельної ділянки, в якій позивач зазначав, що спадкодавець ОСОБА_2 не укладала і не підписувала договір оренди № 50-03/21 від 23 березня 2021року і не уповноважувала іншу особу на його підписання. На цю претензію ТОВ «Максимал-Агро» надано відповідь про те, що ОСОБА_2 за життя не зверталась з вимогою про розірвання договору або з претензією щодо його неналежного виконання. За весь час з моменту укладення договору і до своєї смерті ОСОБА_2 своїми конклюдентними діями, а саме переданням земельної ділянки, підтвердила факт укладення договору (а.с.13-14).

Відповідачем додано до відзиву копію договору оренди земельної ділянки № 50-03/21 від 23 березня 2021року, завірену представником відповідача – адвокатом Євдокимовою Ю.В. (а.с.38-41).

За клопотанням представника позивача – адвоката Парханової О.І. судом було постановлено ухвалу від 28 серпня 2023 року про витребування у відповідача ТОВ «Максимал-Агро» оригіналу договору оренди земельної ділянки № 50-03/21 від 23 березня 2021року з метою забезпечення проведення судової почеркознавчої експертизи.

Однак відповідачем оригінал спірного договору не надано, як пояснила представник відповідача у судовому засіданні, на теперішній час оригінал цього документа у відповідача відсутній.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем використовується земельна ділянка, яка належить позивачу, без відповідної правової підстави, позивач як власник земельної ділянки має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном згідно статті 391 ЦК України. У зв`язку із безпідставністю набуття права оренди спірної земельної ділянки підлягає скасуванню державна реєстрація цього права.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У даній справі позивач стверджував про наявність перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю земельною ділянкою, яка ним успадкована після смерті його матері, наявність зазначених обставин пов`язував із інформацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач стверджував, що його земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача ТОВ «Максимал-Агро» без законних підстав.

Стаття 391 Цивільного кодексу України проголошує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаної норми права визначальним є саме встановлення обставин про належність позивачу права власності на земельну ділянку, користування якою становить предмет спору.

В суді підтверджено, що право власності на земельну ділянку належить та зареєстровано за  ОСОБА_1 , та у даній справі сторони не заперечували обставин щодо належності земельної ділянки на праві власності  ОСОБА_1 , та з огляду на те, що не оскаржувались такі обставини і висновки суду, вони не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Отже щодо позивача  ОСОБА_1 безспірно підтверджені обставини про належність йому земельної ділянки та спростована юридична презумція права власності інших осіб на вказане майно.

Водночас підтверджено що в реєстрі міститься запис про перехід права користування земельною ділянкою до ТОВ «Максимал-Агро», проте оригінал договору оренди № 50-03/21 від 23 березня 2021рокуне надано.

Ключові аргументи позивача, висунуті в позовній заяві про відсутність волевиявлення його матері – ОСОБА_2 на передачу земельної ділянки в оренду ТОВ «Максимал-Агро» не спростовано жодним чином.

З метою доведення цієї обставини позивач мав намір заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Для проведення такої експертизи необхідний оригінал договору.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2023 року витребувано у ТОВ «Максимал-Агро» оригінал договору оренди земельної ділянки № 50-03/21 від 23 березня 2021року.

Проте, вимоги цієї ухвали відповідачем не виконані. Як пояснила у судовому засіданні представник відповідача, оригінал договору зберігався у тієї особи, що відповідала за укладення цього договору, наразі місцезнаходження цієї особи невідомо, тому надання суду оригіналу договору неможливо.

За відсутності оригіналу договору проведення почеркознавчої експертизи неможливо, тобто відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що договір оренди не був особисто підписаний орендодавцем ОСОБА_2 .

Отож суд першої інстанції відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності та доказового значення копії договору оренди земельної ділянки, який суд обґрунтовано вважав неналежним доказом.

Висновки суду, з урахуванням встановлених у цій справі обставин справи щодо ухилення відповідача від подання доказів, необхідних для об`єктивного вирішення спору, невиконання з неповажних причин вимог ухвали суду про витребування доказів, не надання у встановленому процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів виконання сторонами умов оспорюваного правочину, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у апеляційній скарзі.

Також суд обґрунтовано надав важливе значення тому аспекту, що були відсутні будь-які інші документальні докази, які би підтверджували спрямованість волі орендодавця на передачу належної їй земельної ділянки в оренду ТОВ «Максимал-Агро» на умовах договору оренди № 50-03/21 від 23 березня 2021року. За цих обставин суд обґрунтовано вважав, що платіжні відомості з виплати орендної плати за 2021 та 2022 роки не охоплюються поняттям договір оренди, не являються самим договором та не є підтвердженням існування домовленості між сторонами щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки.

Чинним законодавством України передбачене право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права та розпорядження своїм майном, з огляду на доведену неправомірність володіння цим майном з боку ТОВ «Максимал-Агро».

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є його набувачем. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними та оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отож можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача відповідно статті 388 ЦК залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність.

У цьому аспекті, вирішуючи питання про витребування майна, вагомого правового значення набуває обставина щодо того як саме майно вибуло з володіння власника та з приводу добросовісності, насамперед, набувача цього майна, Фермерського господарства, яке не підтвердило існування правових підстав для користування Земельною ділянкою.

Заразом, за обставин встановлених у справі, ніщо не вказує на те, що попередній власник  ОСОБА_2 за життязнала або могла знати про недобросовісну поведінку орендаря ТОВ «Максимал-Агро», з огляду на що воно не є добросовісним набувачем.

Стаття 330 ЦК України зазначає, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За конкретних обставин у цій справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею – без прийняття ним відповідного рішення. Водночас, не підтверджено вираження волі попереднього власника  ОСОБА_2 на передачу належної їй за життя земельної ділянки в користування ТОВ «Максимал-Агро», ніщо не вказує на те, що мало місце втілення волі власника в перехід такого права до відповідача.

Тож спірне майно вибуло з володіння власника не з її волі іншим шляхом що давало суду правові підстави для витребування такого майна.

За таких умов, за наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право оренди іншої особи ТОВ «Максимал-Агро» на нерухоме майно Земельну ділянку власник, ОСОБА_1 , покладаючись на відомості зазначеного реєстру обґрунтовано стверджував про існування перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання спірним майном та вимагав скасувати таку реєстрацію.

У такий спосіб судом було забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий та за обставинами цієї справи дотримані всі три критерії, а отже порушення відсутнє.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість витрат на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Представником позивача на підтвердження понесених витрат надано договір про надання правничої допомоги від 16 березня 2023року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Пархановою О.І.; додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги від 16 березня 2023року.

В додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги сторонами погоджено, що вартість наданих послуг складатиме 15 000,00 грн, у тому числі: консультація з вивченням документів – 1 000,00 грн; підготовка позовної заяви – 6 000,00 грн; представництво інтересів в суді (чотири судових засідання) – 8 000,00 грн.

Представником позивача надано завірені копії актів приймання-передачі наданої правової допомоги, підписаних адвокатом та позивачем: від 21 березня 2023року (консультація та підготовка позовної заяви – 7 000,00 грн); від 29 серпня 2023року (участь у судовому засіданні 28 серпня 2023року – 2 000,00 грн); від 11 жовтня 2023року (участь у судовому засіданні 10 жовтня 2023року – 2 000,00 грн); від 28 листопада 2023року (участь у судовому засіданні 27 листопада 2023року – 2 000,00 грн); від 02 грудня 2023року (участь у судовому засіданні 01 грудня 2023року – 2 000,00 грн).

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Пархановою О.І. послуг, суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, дійшов правильного висновку про доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максимал-Агро» – залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2024року на додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2024року– залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2024року.

Судді: