30.07.24
22-ц/812/1209/24
Провадження № 22-ц/812/1209/24 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/1278/24 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2024 року м. Миколаїв Справа № 490/3090/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , та Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Акціонерного товариства «Альфа Банк», яке в подальшому змінило свою назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2020 року Акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі – АТ «Альфа Банк», Банк), яке в подальшому змінило свою назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі – АТ «Сенс Банк», Банк), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 12 вересня 2018 року АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 уклали договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до умов вищевказаного договору, Кредитор зобов`язується відкрити позичальникові картковий рахунок у валюті гривня та випустити платіжну картку DMC Gold строком дії 2 роки з моменту її випуску. 
Відповідно до умов договору, позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав, відкривши відповідачеві картковий рахунок у валюті гривня та випустив міжнародну платіжну картку DMC Gold строком дії 2 роки з моменту її випуску, встановивши ліміт відновлюваної кредитної лінії 92 500 грн. 
Відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 12 березня 2020 року має заборгованість перед банком в розмірі 196 821.94 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту – 173 360 грн 45 коп.; за відсотками за кредитом – 1 108 грн 52 коп.; неустойка – 22 352 грн 97 коп.
Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 196 821.94 грн. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2024 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа - Банк» заборгованість в сумі 76 674 грн 52 коп., з яких: тіло кредиту – 75 566 грн; відсотки за кредитом – 1 108 грн 52 коп.
В задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки у розмірі 22 352 грн 97 коп. відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа - Банк» судовий збір в розмірі 1 150 грн 12 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що Банк, визначивши предмет позову як стягнення заборгованості у розмірі за тілом кредиту 173 360,45 грн - фактично включив до цієї суми і проценти, сума тіла кредиту неодноразово збільшувалась банком на суми, які відповідачка не була зобов`язана сплачувати (додаткові відсотки, комісії, штрафи), що призвело до безпідставного збільшення залишку простроченої заборгованості за тілом кредиту, а тому ці кошти повинні бути спрямовані на погашення тіла кредиту та відповідно зменшення суми заборгованості за тілом кредиту. Отже, оскільки сторони у кредитному договорі не передбачили нарахування з позичальника збільшених відсотків та інших платежів у розрахованому позивачем розмірі, то зарахування внесених позичальником сум на погашення тілу кредиту буде правомірним.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник – ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в цій частині позовних вимог. 
Апеляційну скаргу мотивувала тим, що суд неповною мірою встановив дійсні обставини справи, а тому невірно визначився із характером спірних правовідносин та, як наслідок, не застосував норми права, які мали бути застосовано, залишивши поза увагою обраний позивачем спосіб захисту, який не є належним.
Суд помилився, вважаючи, що між сторонами 12 вересня 2018 року укладено кредитний договір, бо відповідачкою підписано Анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банку» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, Паспорт споживчого кредиту та Оферту на укладення угоди про обслуговування кредитної карти, а позивач нібито на виконання умов вказаних у акцепті/оферті випустив міжнародну DMC Cold банківську картку строком на 2 роки із лімітом кредитної лінії 92 500 грн. З огляду на те, що матеріали справи не містять доказів укладання кредитного договору, за яким банк зобов`язаний випустити міжнародну DMC Cold банківську картку строком на 2 роки із лімітом відновлювальної кредитної лінії 92 500 грн, угода про обслуговування такої кредитної карти сторонами не укладалась та умови не узгоджувались.
Договір про комплексне обслуговування фізичних осіб між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , у тому числі з видачою кредиту на 92 500 грн чи на іншу суму, матеріали справи не містять та на вимогу ухвали суду позивачем не надано.
У той же час, до позову та на вимогу суду додано оферти/акцепт, які передбачають обов`язок банку випустити міжнародну платіжну карту МC DEBIT WORLD строком на 3 роки, з лімітом кредитної лінії 200 000 грн. Проте, докази виконання Банком обов`язку про випуск карти МC DEBIT WORLD на 3 роки, матеріал справи не містять, жодного платіжного документу про перерахування/зарахування Банком на картку 200 000 грн не має.
Отже, позивач на власний розсуд випустивши міжнародну DMC Cold банківську картку строком на 2 роки та зарахував на картку відповідачки 92 500 грн, що підтверджується витребуваною судом випискою з рахунку, діяв без достатньої правової підстави, оскільки кредитний договір щодо надання кредиту 92 500 грн відсутній, акцепт та оферта містять інші умови, а тому спірні відносини з приводу перерахування коштів є кондікційними та позивач мав захистити свої права за допомогою правового механізму, передбаченого статтею 1212 ЦК України, оскільки банк перерахував відповідачці на картку кошти 92 500 грн без достатньої правової підстави.
Не можливо погодитися з висновком суду про укладеність сторонами 12 вересня 2018 року кредитного договору, за відсутності досягнення погоджень щодо всіх істотних умов. При цьому суд не встановив, на яких саме умовах нібито укладено кредитний договір, що ще раз підтверджує незаконність та необґрунтованість рішення суду про стягнення заборгованості та відсотків.
Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
В оферті та акцепті відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафів, комісії) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також, в оферті та акцепті зазначено, що дата сплати обов`язкового мінімального платежу визначається відповідно до умов Додатку № 4 до Договору; Примірний графік та розрахунок сукупної вартості наведено в Тарифах, які є невід`ємною частиною Договору.
       Однак, ані Додатку № 4 ані Тарифів чи графіку позивачем до суду так й не надано.
Також офертою/акцептом передбачено, що у разі настання відкладальних обставин, що визначені договором, пропонується застосовувати умови програми «Моментальна розстрочка на карту», що вказані у Додатку № 4 до Договору. У розділі ІІІ Додатку № 4 до договору визначаються такі умови Програми «Моментальна розстрочка на карту»: сума кредиту, процентна ставка, строк користування кредитом, комісійні винагороди (у випадку їх наявності), порядок сплати кредиту за Програмою «Моментальна розстрочка на карту». Проте позивачем не було надано суду умови Програми «Моментальна розстрочка на карту».
Отже, сама по собі підписана анкета-заява, паспорт споживчого кредиту та оферта без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, комісії та штрафів за невиконання кредитного договору. 
Суд першої інстанції помилився щодо обставин справи, стверджуючи, що з наданої Банком на вимогу суду виписки по рахунку ОСОБА_1 , за період з 12 вересня 2018 року по 12 березня 2020 року з кредитної карти відповідачка зняла кредитних коштів в загальному розмірі 181 431 грн, а внесла на погашення кредиту всього 105 865 грн.
Тоді як, відповідно до вказаної виписки відповідачка зняла з карти 118 431 грн (7 000 грн, 20 000 грн, 90 000 грн,1 431 грн), а повернуто – 105 865 грн, решта – 13 566 грн, а тому висновок суду про нібито не повернуті банку кошти у сумі 75 566 грн не підтверджується доказами та є помилковим.
Нарахування відсотків за користування нібито кредитними коштами судом взагалі не обґрунтовано та не розраховано, він погодився із пред`явленим розміром відсотків - 1 108 грн 52 коп., тобто такий висновок суду ґрунтується на припущеннях та не підтверджено жодним доказом.
Також суд, прийнявши в якості доказів укладання договору анкету - заяву, залишив поза увагою пункт 2.1.6, яка містить третейське застереження.
Ухилення позивача від передачі справи на розгляд третейського суду повинно розглядатися як дії, що суперечать самій ідеї Закону «Про третейські суди», яка полягає в забезпеченні учасникам відносин права розраховувати на швидкий і ефективний спосіб вирішення спору альтернативним шляхом. Позивач не довів неефективність третейського застереження, передбаченого в Анкеті-заяві, а тому провадження у справі має бути закрито відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України
Незважаючи на клопотання позивача про заміну сторони правонаступником – АТ «Сенс Банк» - суд не розглянув це клопотання, але взяв до уваги в якості доказів подані АТ «Сенс Банк» документи як належні усупереч статті 78 ЦПК України.
АТ «Сенс Банк» не погодившись з рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, подало апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило його змінити в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі. 
Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні частини позовних вимог, оскільки вважає, що відсотки, сплачені відповідачем за користування кредитом не погоджені сторонами.
Однак, така часткова відмова у задоволенні позову є невірним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до вимог Закону оферта і акцепт є укладеним договором.
Крім того, і судом зазначено, що умовами акцепту і оферти погоджено суму кредитного ліміту, відсоткову ставку за користування кредитом. Однак, з незрозумілих причин судом зроблено висновок, що кошти, сплачені відповідачем слід врахувати тільки на тіло кредиту.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, при сплаті чергових платежів ОСОБА_1 , грошові кошти згідно умов Договору та норм ЦК України в першу чергу спрямовувались на погашення відсотків за користування кредитом, а потім на тіло. Що стосується овердрафту, то слід зазначити, що сторонами в оферті та акцепті погоджено договірне списання грошових коштів з рахунку в розмірах, що необхідні для щомісячної оплати страхового платежу згідно з умовами договору.
Отже, слід дійти висновку, що оскільки сторонами погоджено тип кредиту, суму кредиту, відсоткову ставку та договірне списання коштів з рахунку на погашення платежів, судом першої інстанції в неповному обсязі з`ясовано всі обставини справи, невірно трактовано умови договору, що в свою чергу призвело до незаконного та необґрунтованого рішення в частині відмовлених позовних вимог.
Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві відповідачка зазначала, що погодитися з доводами апеляційної скарги представника АТ «СЕНС БАНК» не можливо.
Скаржник не навів конкретні умови нібито узгоджені сторонами, не навів жодного пункту нібито укладеного договору між сторонами, якими б передбачалось нарахування неустойки, комісій, штрафів, відсотків за користування кредитом, тіло кредиту та прострочене тіло кредиту, як це зазначене у розрахунку, доданого до позову.
Матеріали справи не містять доказів укладання кредитного договору, за яким банк зобов`язаний випустити міжнародну DMC Cold банківську картку строком на 2 роки із лімітом відновлювальної кредитної лінії 92 500 грн, угода про обслуговування такої кредитної карти сторонами не укладалась та умови не узгоджувались.
На вимогу суду позивачем надано новий розрахунок заборгованості, який суперечить попередньому ані Додатку № 4 ані Тарифів чи графіку позивачем до суду так і не надано.
Відтак, аналіз наявних матеріалів справи свідчить про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження пред`явлених позовних вимог про стягнення заборгованості за неукладеним кредитним договором, отже, позов не підлягає задоволенню через його необґрунтованість та обрання неналежного способу захисту, оскільки кошти перераховано банком без достатньої правової підстави, бо між сторонами не був укладений кредитний договір відповідно до вимог чинного законодавства, що залишено поза увагою суду та свідчить про недотримання певною мірою вимог статті 77-80, 89 ЦПК України.
На день слухання справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України (в редакції чинній на час подання апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 12 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Альфа Банк» із офертою на укладання угоди на обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200 000 грн за фіксованою процентною ставкою 26 % річних з пропозицією до Банку укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», укладеного між нею та банком. 
Того ж дня Банк акцептував пропозицію на наведених в оферті умовах.
Відповідно до витягу з державного реєстру банків, 01 грудня 2022 року АТ «Альфі-Банк» змінило своє найменування на АТ «Сенс Банк».
Відповідно до пункту 1 даної оферти, тип кредиту - кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії (далі Кредит або Кредитна лінія).
Згідно з пунктом ІІ оферти, ОСОБА_1 запропонувала банку відкрити їй поточний рахунок з електронним платіжним засобом у гривні (далі Рахунок), з проханням повідомити реквізити Рахунку та випустити міжнародну платіжну картку МС DEBIT WORLD.
Відповідно до пункту ІІІ оферти передбачено умови надання Кредитної лінії. Ліміт Кредитної лінії у розмірі 200 000,00 грн. Процентна ставка за користування коштами Відновлюваної Кредитної лінії при вчиненні торгових операцій та/або операцій зняття коштів готівкою запропонована у розмірі 26 % річних. Тип процентної ставки - фіксована.
Відповідно до пункту IV Оферти обов`язковий мінімальний платіж складає 5% від суми загальної заборгованості за Кредитною лінією, але не менше 50 грн. Дата сплати ОМП визначається відповідно до умов Додатку № 4 до Договору. Платежі з повернення кредиту відповідачка пропонує здійснювати відповідно договору. Примірний графік та розрахунок сукупної вартості пропонує навести в тарифах, які є невід`ємною частиною Договору. Пропонує Банку щомісячно в останній день розрахункового періоду здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , в розмірах, що необхідні для щомісячної оплати страхового платежу згідно з умовами Договору.
Розділом VI оферти передбачено гарантії клієнта. Так, підписанням оферти клієнт надала згоду Банку на передачу до Кредитного реєстру Національного банку України інформації у випадках, обсязі, строки та у порядку, передбачених чинним законодавством України, а також беззаперечно підтвердила, що попередньо ознайомлена, у тому числі, у письмовій формі: - зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; - з інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ.
12 травня 2019 року сторонами також погоджена Анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», відповідно до якої підписанням акцепту ОСОБА_1 підтверджує прийняття публічної пропозиції та укладення договору між ним та банком на умовах, викладених у публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб-сторінці банку, паспорт споживчого кредиту та угода на використання аналогу власноручного підпису клієнта. Строк дії договору – 12 місяців.
Відповідач видав відповідачу платіжну картку зі строком на два роки та відкрив поточний рахунок з встановленим лімітом 92 500 грн для особистих потреб (споживчий кредит) та фіксованою процентною ставкою 26 % річних (а.с.132).
Відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим відповідно до копії розрахунку заборгованості за кредитом судом встановлено, що відповідачка користувалась кредитними коштами і станом на 12 березня 2020 року має заборгованість за кредитом у розмірі 196 821.94 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги щодо стягнення тіла кредиту та процентів за його користування обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором. Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідач користувалася наданою карткою банку, здійснивши 18 жовтня 2018 року операцію із зняття готівки в терміналі на суму 90 000 грн та здійснивши покупку 23 жовтня 2018 року на суму 1 431 грн, що свідчить про існування у відповідачки обов`язку повернути позичені кошти. Відповідачка, отримуючи грошові кошти розуміла на підставі чого, та на яких умовах вона отримала зазначені кошти, активно користувалася запозиченими коштами та будь яких заперечень щодо цього не мала.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (частина 2 статті 527 ЦК України).
Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит, що підтверджується випискою по особовому рахунку.
З огляду на норми частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.
Згідно з частинами 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що кредитна лінія - вид кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування. При цьому може бути передбачено право споживача отримати кредит у межах встановленого кредитного ліміту у разі часткового або повного погашення кредиту протягом строку кредитування, визначеного в договорі про споживчий кредит.
Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.
Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення – частина 1 стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування».
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Забороняється обмежувати споживача в часі для ознайомлення з інформацією, зазначеною у паспорті споживчого кредиту - частина 2 статті 9 Закону України «Про кредитування».
Стаття 12 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору, передбачено умови договору про споживчий кредит.
Так, у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору;
У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Обов`язковою умовою для укладення договору про споживчий кредит є згода споживача на доступ до інформації, що складає його кредитну історію, та на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій, включене до Єдиного реєстру бюро кредитних історій, інформації щодо нього та цього кредиту, визначеної Законом України "Про організацію формування та обігу кредитних історій". Відсутність такої згоди споживача має наслідком відмову кредитодавця в укладенні договору та здійсненні кредитної операції.
Отже суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що сторонами було укладено кредитний договір, зобов`язання за яким щодо повернення кредитних коштів та процентів за їх користування позичальниця ОСОБА_1 не виконала, що спонукало Банк звернутися до суду за захистом своїх прав.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач обрав не той спосіб захисту, оскільки підписання відповідачкою акцепту, після ознайомлення з банківською офертою, не свідчить про укладення між сторонами кредитного договору, а тому відсутні договірні відносини між сторонами, а позивачу необхідно звертатися з позовом з підстав положень статті 1212 ЦК України, є неприйнятними з огляду на таке.
Як встановлено судом 12 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа Банк» із офертою на укладання угоди на обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200 000 грн за фіксованою процентною ставкою 26 % річних із обов`язковим платежем в розмірі 7 % від суми загальної заборгованості, але не менше 50 грн.
З цією метою для неї випущена міжнародна платіжна картка строком дії 2 роки з моменту випуску. В оферті зазначено про пропозицію укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», укладеного між ОСОБА_1 та Банком. Того ж дня банк акцептував пропозицію на наведених у оферті умовах.
Такий спосіб укладення кредитних договорів передбачений статтями 640-646 Цивільного кодексу України.
Відповідно до норм цих статей:
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору (частина 1 статті 641 ЦК України). 
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина 2 статті 642 ЦК України).
Тобто, одна із сторін договору (позичальник або фінансова установа) надає іншій стороні заяву (пропозицію, оферту), в якій пропонує укласти кредитний договір на певних умовах.
Така заява має містити істотні умови договору: ціль кредитування, суму кредиту, процентну ставку, порядок надання і т.д.
Інша сторона (отримувач пропозиції) має надати повну та безумовну відповідь. Це означає, що така відповідь (акцепт) має трактуватись без жодних сумнівів.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (частина 1 статті 640 ЦК України). 
Відповідачка підписала Анкету-заяву, оферту, паспорт споживчого кредиту та отримала від банку підписаний акцепт, а тому така форма договору сторонами була узгоджена, а у його тексті було погоджено всі істотні умови.
Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.
Відповідачкою не спростована презумпції правомірності кредитного договору, а тому всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 серпня 2021 року у справі № 910/17567/19 колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
У цій постанові господарським судом розглядалася справа за позовом ТОВ "Луганськгаз Збут" до АТ "Укртрансгаз" про стягнення збитків у сумі 18 454 848,76 грн, завданих безпідставним стягненням з позивача вказаної суми, як оплати послуг балансування природного газу за грудень 2018 року.
Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вважав, що оператор ГТС (відповідач) неправомірно визначив негативний небаланс природного газу замовника (позивача) у грудні 2018 року, оскільки не врахував торгову операцію з купівлі природного газу у АТ "Луганськгаз" у обсязі 1 372 782 м3, що призвело до завдання ТОВ "Луганськгаз Збут" матеріальної шкоди у вигляді безпідставної сплати грошових коштів в якості оплати послуг відповідача з балансування у грудні 2018 року на суму 18 454 848,76 грн. 
Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції який зазначив, що завдання збитків та набуття майна без достатньої правової підстави мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. На відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, то для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів необхідним є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майно відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
При цьому головним питанням для вирішення цієї справи є встановлення обґрунтованості/необґрунтованості дій АТ "Укртрансгаз" щодо здійснення позивачу послуг балансування природного газу за грудень 2018 року.
Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, апеляційний суд аналізує наведені заявником як приклад зазначену справу на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин розглядуваної справи.
Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
З урахуванням цих критеріїв колегія суддів вважає, що висновки у зазначеній постанові, на яку посилається заявник в апеляційний скарзі, є нерелевантними до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, що переглядається.
Таким чином, відсутні підстави для врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведеній як приклад постанові касаційного суду, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмет позову та встановлені фактичні обставини.
Твердження заявника ОСОБА_1 про помилку суду першої інстанції при обрахуванні наданих позичальнику кредитних коштів спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи.
Так, з наданої Банком виписки з рахунку ОСОБА_1 за період з 12 вересня 2018 року по 12 березня 2020 року зняла з банківської карти суму в розмірі саме 181 431 грн, як правильно зазначив суд першої інстанції, а саме:17 вересня 2018 року – 18 вересня 2018 року– 70 000 грн; 18 вересня 2018 року – 20 вересня 2018 року - 10 000 грн; 23 вересня 2018 року – 25 вересня 2018 року -10 000 грн; 18 жовтня 2018 року – 19 жовтня 2018 року – 90 000 грн; 23 жовтня 2018 року – 25 жовтня 2018 року – 1 431 грн, а внесла суму на погашення кредиту у розмірі 105 865 грн (а.с. 132).
За такого твердження про допущену судом першої інстанції помилку при розрахунку є безпідставним. 
Доводи апеляційної скарги відповідачки про неврахування судом першої інстанції приписів пункту 2.1.6 Анкети-заяви, яка містить третейське застереження, з огляду на це ОСОБА_1 стверджує, що у даному випадку має ухилення позивача від передачі справи на розгляд третейського суду, а тому провадження у справі має бути закрито відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, є безпідставними та не можуть бути задоволені.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. 
За змістом пункту 2.1.6 Анкети-заяви встановлено, що відповідач «прийняла пропозицію АТ «Альфа-Банк» проте, що (а) судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони у зв`язку з договором, за виключенням спорів щодо захисту прав споживачів, відбувається у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз» у відповідності до умов договору. Справа розглядається одним третейським суддею, призначеним головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській фінансовий союз»; (б) судовий захист прав та інтересів клієнта у спорах, що виникають на підставі договору та стосуються захисту прав споживачів, вирішуються відповідно до норм чинного законодавства України».
Положення ЦПК України, якими визначено право на звернення до суду, допускають угоду сторін про передачу спору на розгляд третейського суду. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом (частина 4 статті 4 ЦПК України).
Відповідно до статті 5 Закону України "Про третейські суди" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.
Згідно із частиною 1 статті 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.
Категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких забороняється третейськими судами, визначено положеннями статті 6 Закону України "Про третейські суди".
Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам", який набрав чинності 12 березня 2011 року, частину 1 статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, відповідно до якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 755/29287/14-ц (провадження № 6-1716цс15), висновок якої підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України "Про третейські суди", незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI "Про внесення зміни до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що надається як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закон України "Про захист прав споживачів", незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не може бути предметом третього розгляду, після цього Законом від 3 лютого 2011 року винесено до компетенції третього суду рішення спорів про захист прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб`єктами створюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах, а тому, незалежно від предмета і підстави позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або іншої фінансової установи чи споживача), на правовідносини, що забезпечується зі споживчим кредитом, поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів". 
Отже, встановивши, що справа за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, не підвідомча третейському суду, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги пункт 2.1.6 Анкети-заяви, а тому правові підстави, зазначені у доводах апеляційної скарги, для закриття провадження у справі відсутні та не можуть бути задоволені.
Аргументи апеляційної скарги щодо не вирішення судом першої інстанції клопотання представника позивача про правонаступника АТ «Альфа-Банк» не заслуговують на увагу у зв`язку з чим слід зазначити наступне 
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 01 грудня 2022 року АТ «Альфа-Банк» змінило назву на АТ «Сенс-Банк», а тому зміна назви юридичної особи не підпадає під регламентацію положень статті 55 ЦПК України, за якою, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Згідно з частинами 1, 3 статті 90 ЦК України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно – правову форму та назву. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування. Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до єдиного державного реєстру.
Назва юридичної особи є її необхідною ознакою, яка забезпечує участь у цивільному обороті від свого імені та слугує засобом її індивідуалізації, що дозволяє відокремити її від інших юридичних осіб. Назва юридичної особи може зазнавати змін. Зміна назви юридичної особи проявляється в її зовнішній літеральній корекції.
Зміна назви юридичної особи тягне лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви.
Таким чином, зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва у зв`язку з відсутністю правонаступника нового учасника цивільних відносин, якому мають перейти права та обов`язки особи, яка вибула та юридичної незмінності правопопередника учасника цивільних відносин, який вибуває зі складу учасника цивільного відношення.
Із долучених позивачем документів до клопотання про заміну позивача правонаступником не підтверджується наявність обставин для заміни сторони правонаступником у порядку статті 55 ЦПК України, а вбачається лише зміна найменування позивача. 
Отже підстави для заміни позивача АТ «Альфа-Банк» правонаступником у цій справі відсутні. При цьому в рішенні суду першої інстанції зазначено, що позивач змінив назву. 
Також апеляційний суд не погоджується з аргументами апеляційної скарги ОСОБА_1 про не визначення сторонами розміру процентів за користування кредитними коштами, оскільки такі твердження не відповідають наданим позивачем доказам. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що в оферті на укладення кредитного договору, підписаного позичальником зазначено про наявність процентної ставки за користування кредитною лінією, розмір якої становить 26.00% річних.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, що позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та процентів обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачка не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не правильно обрахував проценти за користування кредитними коштами, незважаючи на те, що відповідачка заперечувала правильність їх нарахувань, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідачкою доводи позивача стосовно того, що відповідачка дійсно користувалася кредитними коштами та сторонами були узгоджена проценти за їх користуванням, не спростовано та відповідачкою не надано контррозрахунку наявної або відсутності у неї заборгованості.
Щодо аргументів апеляційної скарги позивача про безпідставність зменшення заборгованості за тілом кредиту, оскільки списання грошових коштів передбачено умовами договору, то такі аргументи є неприйнятними з огляду на таке.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим чи, навпаки, як це має місце при використанні презумпції, - існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1)        письмовими, речовими і електронними доказами;
2)        висновками експертів;
3)        показаннями свідків (частини 2 статті 77 ЦПК України).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.
Як встановлено судом першої інстанції з виписки з банківського рахунку відповідачки Банком в рахунок погашення заборгованості за кредитом відбувалися списання коштів відповідачки, що не обумовлені наданим суду першої інстанції договором сторін, зокрема: нарахування комісії; штрафу за прострочення внесення суми мінімального платежу, за наявність простроченої заборгованості та інш.; списання процентів за овердрафт, списання процентів за несанкціонований овердрафт, списання сум за обслуговування основної картки, тощо. 
Між тим такі списання не передбачені тим договором, який надано суду першої інстанції.
Так, Розділом ІV угоди від 12 вересня 2018 року передбачено щомісячно в останній день розрахункового періоду здійснювати догодне списання грошових коштів з рахунку в розмірах, що необхідні для щомісячної оплати страхового платежу згідно з умовами договору. При цьому в цьому ж розділі щодо дати оплати обов`язкового мінімального платежу та графіку сплати умови договору відсилають до Додатку № 4 та Тарифів, які позивачем не надані на до суду першої інстанції, ні до апеляційного суму. За такого, суд першої інстанції правильно виходив з наданих позивачем доказів, а саме умов договору, де сторони визначили суму кредитного ліміту, тип процентної ставка та її розмір за користування кредитними коштами, умови обслуговування кредитної картки. Умови щодо самостійного списання Банком інших платежів та грошових сум на погашення заборгованості за кредитним договором, наданий позивачем на підтвердження своїх позовних вимог договір сторін від 12 вересня 2018 року, не містить, а тому твердження Банку, що зазначені списання проводились в межах укладеного сторонами договору не підтверджено відповідними належними та допустимими доказами. 
З огляду на зазначене суд першої інстанції обґрунтовано не зарахував до заборгованості за тілом кредиту списані позивачем грошові суми, що не підтверджені відповідними доказами як передбачені узгодженими сторонами умовами кредитного договору. 
За своїм змістом усі доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди сторін з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин сторонами до суду першої інстанції та до апеляційних скарг не надано.
Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2024 року в оскаржуваних сторонами відповідних частинах ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 30 липня 2024 року.