К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 липня 2024 року                                                                         місто Київ
 
справа № 355/1131/22                                    
апеляційне провадження № 22-ц/824/863/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Головачова Я.В.,
суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Баришівського районного суду Київської області у складі судді Троценко Т.А. від 6 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
Позов обґрунтовано тим, що 1 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг 154 000 грн, що еквівалентно 5 500 доларам США, з кінцевим строком повернення до 31 грудня 2021 року.
 
20 липня 2021 року ОСОБА_3 написав доповнення до розписки, у якій вказав, що у разі не повернення грошових коштів до 10 вересня 2021 року зобов`язується повернути у два рази більше за його борг.
 
23 серпня 2022 року представник позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми боргу, однак відповідач свої зобов`язання не виконав і позику не повернув.
 
Посилаючись на те, що відповідач відмовляється добровільно повернути борг, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача суму позики в розмірі 211 889 грн, яка складається з суми боргу 5 500 доларів США та трьох процентів річних в розмірі 294,29 доларів США, згідно з оприлюдненим курсом НБУ - 35,5686 грн за 1 долар США.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 6 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суд мотивовано тим, що з наданих позивачем доказів неможливо достовірно встановити природу спірних правовідносин, які виникли між сторонами при отриманні відповідачем грошових коштів. Виконання грошового обов`язку між сторонами по справі повинно було відбуватися у відповідності до умов укладеного між ними договору від 1 квітня 2021 року, але умови договору змінилися 20 липня 2021 року, однак позивач не обґрунтував на якій правовій підставі вимагає виконання договору саме по розписці від 1 квітня 2021 року без врахування вказаних вище змін від 20 липня 2021 року, у яких термін, хоч і знаходиться в рамках основного строку повернення коштів, але суттєво змінений, як і сума зобов`язання.
 
Також судом зазначено, що ОСОБА_3 , як сторона по договору, має право бути обізнаним стосовно строку та способу виконання зобов`язання, проте як випливає з матеріалів справи, сума, строк та спосіб виконання зобов`язання залишилися невизначеними, оскільки між сторонами передбачена необхідність написання ще однієї розписки на іншу суму боргу, яка складена не була.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та їх узагальнені доводи
 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Скаржник зазначає, що розписка від 1 квітня 2021 року за своєю правовою природою є договором позики, оскільки містить всі істотні умови цього договору: розмір грошової суми, яка передається; строк повернення позики; сторони зобов`язання; особистий підпис позичальника.
 
Також вказує, що розписка відповідача від 20 липня 2021 року є доповненням до розписки від 1 квітня 2021 року, у якій зазначено, що відповідач ОСОБА_3 зобов`язується повернути весь борг до 10 вересня 2021 року, а в разі неповернення коштів напише іншу розписку, у якій сума буде в два рази більше. Водночас ця розписка не є додатковою угодою, як про це зазначив суд першої інстанції, а є додатком до першої розписки від 1 квітня 2021 року та доповненням умов договору.
 
Позивач, після того як надав кошти відповідачу, хвилювався щодо їх повернення, у зв`язку з чим відповідач написав розписку від 20 липня 2021 року, у якій запевнив, що у разі неповернення коштів напише іншу розписку, в якій сума буде у два рази більше. Однак ввів позивача в оману та на час закінчення строку повернення коштів повністю проігнорував позивача з його вимогами повернути кошти по основній розписці та виконати умови, зазначені в доповненні до розписки, тобто написати ще одну розписку.
 
Позивач не може змусити відповідача написати розписку та просити стягнути суму в два рази більшу, оскільки відповідач такої розписки не написав. Проте, суд розмежував дві розписки, зазначивши, що доповнення до першої розписки є фактично додатковою угодою.
 
На думку позивача, доповнення до розписки від 20 липня 2021 року не впливає на укладення договору позики та не звільняє відповідача від взятих на себе зобов`язань. 
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначає, що між сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору позики, оскільки у вказаний договір сторонами були внесені доповнення. Зобов`язання, які існували в першій розписці щодо суми боргу та способу їх повернення,
втратили свою чинність, оскільки відбулися доповнення до договору позики. Враховуючи той факт, що відповідачем не написана розписка про повернення коштів у подвійному розмірі та позивач не вимагав її написання і така розписка відсутня в матеріалах справи, то це свідчить про відсутність боргового зобов`язання.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом установлено, що 1 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав суму коштів в розмірі 154 000 грн, що являється еквівалентом 5 500 доларів США, на термін до 31 грудня 2021 року, яку зобов`язується повернути (а.с. 8).
 
Згідно копії доповнення від 20 липня 2021 року до першої розписки, ОСОБА_3 зобов`язується повернути весь борг ОСОБА_1 до 10 вересня 2021 року. Якщо він не виконує свої зобов`язання в строки, зобов`язується написати нову розписку в два рази більшу від його боргу на дане число (а.с. 9).
 
23 серпня 2022 року представник позивача направив на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів, взятих в борг у ОСОБА_1 в сумі 5 500 доларів США (а.с.10-11).
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Отже, законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.
 
За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
 
Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
 
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15  та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
 
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.
 
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (постанова Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі                       № 755/7216/21 та ряд інших).
 
З копії розписки від 1 квітня 2021 року чітко убачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 154 000 грн (еквівалент 5 500 доларів США) на визначений термін (до 31 грудня 2021 року) із зобов`язанням їх повернути.
 
Факт написання вказаної розписки відповідачем фактично не оспорюється.
 
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
 
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Будь-яких доказів того, що між сторонами існували будь-які інші правовідносини, а не боргові, відповідачем не надано та зі змісту розписки колегією суддів не встановлено.
 
Також відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження повернення частини боргу, як про це він зазначав в ході розгляду справи, про що вказано у рішенні суду першої інстанції.
 
Отже, наявні всі правові підстави вважати, що 1 квітня 2021 року між сторонами виникли правовідносини за договором позики, зобов`язання за яким відповідач не виконав, про що свідчить наявність оригіналу боргової розписки у позивача та у зв`язку з цим про наявність підстав для стягнення боргу.
 
Аналізуючи доповнення до першої розписки від 20 липня 2022 року, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що вказаною розпискою були змінені умови договору від 1 квітня 2021 року, а також з доводами відповідача про те, що написанням розписки від 20 липня 2021 року його зобов`язання за розпискою від 1 квітня 2021 року припинились.
 
В доктрині приватного права припинення зобов`язання обумовлюється дією правоприпиняючих юридичних фактів. Юридичні факти, що зумовлюють припинення зобов`язання,
отримали назву підстав припинення. Припинення зобов`язання - це припинення правового зв`язку його суб`єктів, у яких припиняються суб`єктивні права і обов`язки, що складають зміст зобов`язальних правовідносин (постанова Верховного Суду від 24 січня 2023 року в справі № 161/13862/19).
 
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17).
 
Тлумачення частини 2 статті 604, статті 1053 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що не виключається за домовленістю сторін заміна первісного зобов`язання, яке виникло на підставі договору позики, новим позиковим зобов`язанням між тими ж сторонами.
 
Зміст доповнень до першої розписки від 20 липня 2021 року не свідчить про те, що між сторонами відбулась новація, оскільки не містить всіх необхідних складових для виникнення нового зобов`язання, а лише містить вказівку на можливість виникнення нового зобов`язання відповідача, пов`язане з припущенням того, що зобов`язання у договорі від 1 квітня 2021 року не буде виконано відповідачем у визначений сторонами строк.
 
Про відсутність правових підстав вважати, що між сторонами 20 липня 2021 року відбулась новація, свідчить і наявність оригіналу розписки від 1 квітня 2021 року у позивача (кредитора).
 
За вказаних обставин, рішення суду неможна визнати законним та обґрунтованим, унаслідок чого воно підлягає скасуванню.
 
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18 роз`яснив, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина 2 статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина 2 статті 533 ЦК України).
 
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина 1 статті 1046, частина 1 статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).
 
Встановлено та не спростовано відповідачем, що відповідно до договору позики від  1 квітня 2021 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 154 000, що еквівалентно  5 500 доларам США, які у строк до 31 грудня 2021 року відповідач не повернув позивачу.
 
На день подачі позову, 13 жовтня 2022 року, офіційний курс долара США становив        36,5686 грн за 1 долар США.
 
Отже, сума коштів, які відповідач зобов`язаний повернути позивачу становить  201 127 грн  03 коп. 
 
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Згідно копії розписки від 1 квітня 2021 року відповідач повинен був повернути позику до 31 грудня 2021 року, тому період прострочення рахується з 1 січня 2022 року по 13 жовтня 2022 року і становить 129,29 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 4 727 грн 95 коп.
 
Позивач безпідставно розрахував період нарахування трьох процентів річних на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, починаючи з 1 січня 2021 року, оскільки зобов`язання на той момент взагалі не виникли.
 
Витрати позивача на професійну правничу допомогу не підлягають стягненню, оскільки представником не надано договір про надання правничої допомоги, детальний опис обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. 
 
За умов відсутності вказаних доказів, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити здійснення відповідних витрат, їх обґрунтованість та необхідність. 
 
За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову  ОСОБА_1 .
 
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Зважаючи на те, що позов підлягає задоволенню частково (на 97,15%), стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 5 146 грн 25 коп.
 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
 
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 6 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення такого змісту.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 1 квітня 2021 року в розмірі 201 127 грн 03 коп., три проценти річних за період з 1 січня 2022 року по 13 жовтня 2022 року в розмірі 4 727 грн 95 коп., а всього 205  854 грн 98 коп. 
 
В іншій частині позову відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5 146 грн 25 коп.
 
            Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                             

 

Судді: