03.09.24
22-ц/812/1344/24

Провадження №22-ц/812/1344/24 
Провадження №22-ц/812/1373/24 
Провадження №22-ц/812/1374/24 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

       03 вересня 2024 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.
із секретарем судового засідання: Травкіною В.Р. ,
за участю: позивачки ОСОБА_2 , третіх осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представників: відповідача - ОСОБА_5 , органу опіки та піклування - Кравчук Т.В. , 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 490/3580/21 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Коваленка Ігоря Володимировича у приміщенні цього суду 08 липня 2024 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, Орган опіки піклування Миколаївської міської ради, до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав, 

у с т а н о в и в :

       У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав.
       Позовна заява мотивована тим, що з 28 липня 2020 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва 23 вересня 2015 року. За час шлюбу в них народилися діти: ІНФОРМАЦІЯ_1 - донька ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_10 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 - син ОСОБА_11 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 - син ОСОБА_12 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_13 . Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 липня 2019 року та судовим наказом Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2018 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей. Після розлучення діти проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні. Відповідач життям дітей не цікавиться, їх не навідує та припинив з ними будь-яке спілкування. Крім стягнутих аліментів, які він платив невчасно та не в повному обсязі, іншої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав та не надає. Діти не отримують від батька подарунків на день народження та інші свята. Він не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не цікавиться їх розвитком та досягненнями, тим самим самоусунився від виховання дітей, спілкування з ними, не підтримує та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Внаслідок таких дій відповідача, старші доньки ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) та ОСОБА_10 забажали змінити своє прізвище « ОСОБА_15 » на її дівоче « ОСОБА_16 », що свідчить про реальну втрату зв`язків із батьком та відсутність спілкування між ними.
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд про позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Заочним рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2023 року позов задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_7 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . В іншій частині позовних вимог відмовити.
Ухвалою того ж суду від 21 лютого 2024 року заочне рішення скасовано та призначено у справі підготовче провадження.
       Протокольною ухвалою від 16 квітня 2024 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які досягли повноліття.
       Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
       Рішення суду мотивовано тим, що проживання дитини з одним з подружжя, які знаходяться в неприязних стосунках, може відобразитися на ставленні дітей до іншого з батьків, оскільки дитина знаходиться під постійним впливом того з батьків, з ким проживає.
       Суд врахував заперечення відповідача проти позбавлення батьківських прав, сплату ним аліментів на утримання дітей, хоча і не регулярну, розмір присуджених з нього аліментів, стосунки між сторонами, а також те, що в інтересах дітей буде збереження їх зв`язків із обома батьками, та дійшов висновку про недоведеність позивачем свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, те, що він самоусунувся від їх виконання, а отже вважав, що відсутні підстави для застосування до останнього крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав, а тому у позові відмовив. Одночасно суд вважав за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків у межах повноважень органу опіки та піклування.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що заочним рішенням Ленінського суду м. Миколаєва від 16 листопада 2023 року за її позовом було ухвалено рішення про позбавлення відповідача батьківських прав. Вказане рішення суду було обґрунтовано, зокрема, і тим, що наданий суду висновок Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 04 лютого 2022 року не враховує всіх обставин справи та інтересів дітей, а також мотивований лише запереченням відповідача проти позбавлення його батьківських прав. При цьому спеціалісти служби в справах дітей встановили, що за час навчання синів ОСОБА_13 та ОСОБА_11 батько не цікався успіхами у навчанні дітей, не брав участь у батьківських зборах, вчителі ніколи його не бачили. Мати самостійно забезпечує розвиток дітей та за період навчання хлопців батько жодного разу в закладі не бачили. Відповідно до соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб стосунки малолітніх ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 з батьком є напруженими, емоційними, важкими та конфліктними і недружелюбними. По відношенню до батька діти відчувають злість та образу, занепокоєння та страх через те, що останній з ними не спілкується, не приділяє уваги, ігнорує їх потреби. З боку батька вони не відчувають любові, захисту, поваги, підтримки, чуйності та бажання проявляти батьківський вплив на гармонійний розвиток особистості синів. В подальшому представником відповідача було подано заяву щодо перегляду вищевказаного заочного рішення суду по справі, яку було задоволено, заочне рішення скасовано. Фактично обставини справи не змінились, відповідач не цікавиться життям власних дітей. До того ж після проведення державним виконавцем опису належних відповідачу земельних ділянок в межах виконавчих проваджень щодо стягнення заборгованості по аліментам відповідач через свого представника в суді заявив про своє бажання спілкуватись із дітьми. Відповідні дії були спровоковані лише його бажанням захистити своє право власності, але аж ніяк не бажанням утримувати власних дітей. Ані до проведення опису землі, ані після винесення оскаржуваного рішення по справі відповідач не виконує свій обов`язок із утримання дітей та не цікавиться їх життям. ОСОБА_2 зауважує, що не зважаючи на те, що фактичні обставини справи не змінились, дослідивши одні й ті самі докази, суд змінив думку та виніс відповідне оскаржуване рішення щодо відмови в задоволенні позову. Також суд вирішив попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків, у межах повноважень органу опіки та піклування. Вказане попередження суд робив й при ухваленні заочного рішення, проте відповідач не змінив своє ставлення до виховання і утримання дітей та продовжував порушувати батьківські обов`язки. Також в матеріалах справи наявна заява представника Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради як виконувача функцій органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо необхідності ухвалення рішення по справі саме в інтересах дітей. Однак суд, ухвалюючи рішення, не взяв до уваги власні пояснення доньки ОСОБА_10 та сина ОСОБА_11 , яких було залучено до розгляду даної справи в якості третіх осіб, та виніс рішення, яке суперечить інтересам дітей. 
               В апеляційних скаргах ОСОБА_3 ОСОБА_4 вказують, що суд ухвалив рішення внаслідок неповного з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, а тому просять його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
               Апеляційна скарга  ОСОБА_3  мотивована тим, що між нею та батьком відсутні будь-які родинні стосунки, батько вже багато років не цікавиться її життям. За весь час батько жодного разу не зателефонував їй, не поцікавився щодо її існування та справ, ніяким чином не потурбувався про неї, про її здоров`я, розвиток, проблеми та потреби, також він всіляко ухиляється від сплати аліментів, його треба лише примушувати сплачувати їх через суди та виконавчу службу. За час розгляду справи про позбавлення його батьківських прав він був попереджений органами опіки про наслідки такого злісного невиконання своїх батьківських обов`язків. Крім того судом при ухваленні рішення не враховано її думку, її пояснення та доводи. Також зазначає, що за півроку судом було ухвалено протилежні рішення, що, на її думку, є дуже дивним, адже відношення відповідача до дітей ніяким чином не змінилося. 
               Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що його позиція не була врахована і відображена в рішенні суду, хоча він її неодноразово висловлював і усно і письмово в якості третьої особи, тому що за час слухання справи йому вже виповнилося 18 років. Крім того зауважує, що суд у своєму рішенні поклав на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків, але вони жодного разу не з`явилися ні на одне судове засідання, при цьому у своєму попередньому рішенні від 16 листопада 2023 р. суд не вбачав підстав для попередження відповідача про недопущення подальшого порушення батьківських обов`язків, оскільки таке попередження мало місце зі сторони органу опіки та піклування раніше ще у 2021 р., що відображено у їх висновку. Крім того, зазначає, що в його житті батько участі не приймає, як і в житті інших сестер та братів. Бажає також змінити прізвище на « ОСОБА_16 ».
               Відзив на апеляційні скарги н надходив.
Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, третіх осіб, представників відповідача та органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, оцінивши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із таких підстав.
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
       Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
       Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, сторони з 28 липня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 вересня 2015 року (справа № 487/7474/15-ц) (а.с. 28-29).
       У шлюбі у сторін народилися діти: 28 жовтня 2000 року - донька ОСОБА_18 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_10 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 - син ОСОБА_11 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 - син ОСОБА_12 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_13 (а.с. 6, 13,16, 21, 22, 23).
       Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачкою, яка надає їм догляд та утримання.
       Починаючи з 19 листопада 2018 року, на підставі судового наказу Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2018 року у справі № 490/9587/18 (а.с. 24) з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_19 стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.
       Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 червня 2021 року (справа № 490/5533/20), яке змінено постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та сина ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі по 6000 грн. щомісячно на кожну дитину з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня набуття рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття. 
Також рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 жовтня 2019 року (справа №490/9589/18) з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у зв`язку із її навчанням. 
       Через військову агресію Російської Федерації проти України та пошкодження внаслідок обстрілів житла задля безпеки і збереження життя дітей позивачка з дітьми виїхала до Республіки Грузія, де проживає по теперішній час.
       Судом також встановлено, що в Інгульському ВДВС у м.Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) перебувають виконавчі провадження щодо стягнення з відповідача ОСОБА_7 аліментів на утримання дітей, а саме: ВП № НОМЕР_1 з виконання судового наказу № 2-н/490/1057/2018 від 11 грудня 2018 року, виданого Центральним районним судом міста Миколаєва про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_10 , синів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_7 , розмір заборгованості за яким станом на 01 липня 2020 року відсутній (том 2, а.с. 57); ВП № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа № 2-н/490/3051 від 10 грудня 2019 року, виданого Центральним районним судом міста Миколаєва про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_9 ; ВП № НОМЕР_4 з виконання виконавчого листа № 2/490/959/2021 (490/5533/20), виданого 03 листопада 2023 року Центральним районним судом міста Миколаєва про стягнення аліментів на утримання синів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у розмірі по 6000,00 грн. щомісячно на кожну дитину; ВП НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 2/490/784/2022 (490/7100/21) від 07 липня 2023 року про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_10 , які стягнути на її користь у зв`язку з її навчанням.
       Згідно розрахунку державного виконавця по виконавчому провадженні № НОМЕР_4 станом на 25 червня 2024 року сукупний розмір заборгованості відповідача по аліментам, які стягуються на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_20 , ОСОБА_7 , ОСОБА_21 складає 347469,00 грн. (том 3, а.с. 199-201).
       Із цього розрахунку вбачається, що у квітні 2024 року боржник сплатив кошти в сумі 35931,00 грн., в грудні 2022 року - 72000,00 грн., серпні 2022 року - 18000,00 грн., у липні 2022 року - 36200,00 грн., у лютому та у січні 2022 року по 18200,00 грн., у грудні та у листопаді 2021 року по 18000,00 грн., у жовтні 2021 року - 27000,00 грн. 
       Згідно розрахунку державного виконавця по виконавчому провадженні № 72396054 сукупний розмір заборгованості відповідача по аліментам на утримання доньки ОСОБА_10 , які стягнуті на її користь у зв`язку з її навчанням, станом на 25 червня 2024 року складає 188269,00 грн. Часткове погашення присуджених аліментів відповідач здійснив у квітні 2024 року в сумі 11931,00 грн. (том 3, а.с. 210-213).
       Наведене підтверджує, що відповідач сплачує аліменти на утримання дітей не регулярно та не в розмірі, який визначений судовими рішеннями.
Заборгованість підтверджена розрахунками державного виконавця.
       За поданням державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного регіонального управління юстиції міністерства юстиції (м.Одеса) ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2024 року (справа № 490/3580/21) ОСОБА_7 оголошено в розшук у зведеному виконавчому провадженні № 62224130 через невиконання рішень щодо сплати аліментів на дітей (том 3, а.с 1-123). 
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
       Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
       За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
       Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позивачка, в обґрунтування своїх вимог про позбавлення батьківських прав відповідача посилалась на невиконання останнім батьківських обов`язків, а саме, що після розірвання шлюбу відповідач життям дітей не цікавиться, не навідує їх та припинив будь-яке спілкування з ними, крім стягнутих аліментів, які він сплачує невчасно та не в повному обсязі, іншої матеріальної допомоги дітям не надає, він не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не цікавиться їх розвитком та досягненнями, після початку військової агресії російської федерації проти України відповідач жодним чином не поцікавився станом дітей та, чи перебувають вони у безпеці. 
Орган опіки та піклування відповідно до частин 5, 6 статті 19 СК України подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 04 лютого 2022 року (том 1, а.с. 105-107) позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є недоцільним.
Водночас орган опіки та піклування звернув увагу відповідача на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, тому рекомендовано відповідачу налагодити відносини з дітьми і в повному обсязі виконувати свої батьківські обов`язку. Також відповідачу надано консультацію стосовно визначення порядку його участі у вихованні дітей та попереджено про відповідальність за невиконання батьківських обов`язків стосовно виховання та утримання дітей. Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні даного спору, в якому двоє з дітей під часу розгляду справи судом першої інстанції досягли повноліття, суд обґрунтовано враховував висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, наведений в постанові від 29.01.2024 у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23), де зазначено, що приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття. У разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити у такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених статтею 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення.
Вирішуючи по суті спір про позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав, суд першої інстанції, взявши до уваги наведені положення закону, практику Верховного Суду правильно виходив з того, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, а також, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Встановивши, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні стосунки, які вплинули на участь відповідача у вихованні дітей та спілкуванні з ними, які після розірвання шлюбу проживають з матір`ю - позивачем у справі, відповідач не втратив інтересу до дітей, що підтверджується висновком органу опіки та піклування, згідно якого позбавлення останнього батьківських прав є недоцільним, незважаючи на негативне ставлення дітей до батька, та витягом з рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1 від 13 січня 2022 року на засідання якої він заперечував проти позбавлення його батьківських прав, а також, що від утримання дітей відповідач не відмовився, про що свідчить сплата ним, хоча і не регулярно і не в повному обсязі, аліментів на дітей, як до звернення позивача до суду, так і під час розгляду справи, а звернення відповідача до суду із заявою про перегляд заочного рішення, яким його було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав, а тому відмовив у задоволенні позову. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на повному та всебічному встановленні обставин справи на підставі аналізу наявних у справі доказів, правильній правовій оцінці правовідносин сторін та не приймає аргументи апеляційних скарг позивачки та третіх осіб.
Так, відхиляючи доводи апеляційних скарг про неналежне виконання ОСОБА_7 своїх обов`язків батька неповнолітніх дітей, відсутність з його боку турботи, колегія суддів погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо необхідності відповідачу переглянути своє ставлення до участі у житті дітей, натомість вважає за необхідне зауважити, що проживання дитини з одним з подружжя, які знаходяться в неприязних стосунках, може відобразитися на ставленні дітей до іншого з батьків, оскільки дитина знаходиться під постійним впливом того з батьків, з ким проживає, до того ж на відношення дітей із ОСОБА_7 значною мірою досі впливають обставини, за яких батько пішов із сім`ї, що слідує, зокрема із пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції правильно взяв до уваги поданий органом опіки та піклування висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є достатньо обґрунтований, узгоджується з іншими доказами у справі.
За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позову та відсутність підстав для позбавлення відповідача його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_10 , синів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки наявні у справі докази є недостатніми для висновку про те, що ОСОБА_7 систематично, свідомо ухиляється від їх виховання та утримання, тобто у справі відсутні належні докази винної поведінки відповідача як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дочки ОСОБА_10 , синів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , тобто підтверджували б необхідність позбавлення відповідача батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційних скарг щодо неправильного вирішення судом спору по суті, зокрема, щодо помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав через його ставлення до виконання своїх обов`язків, оскільки, як вже було зазначено, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності батьків і може бути застосована судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, але позивачкою, органом опіки та піклування на надано доказів, а судом, відповідно, не встановлено, що вказані особи ініціювали проведення відповідних правових заходів до відповідача щодо належного виконання ним батьківських обов`язків, які не дали б результату.
До того ж суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_7 певною мірою неналежно виконує свої обов`язки батька, про що зокрема, свідчить відображений у висновку Виконавчого комітету Миколаївської міської ради соціально-психологічний висновок центру соціальних служб, відповідно до якого стосунки синів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 із батьком є напруженими, діти не відчувають з його боку любові та турботи, а, навпаки, відчувають образу на батька, попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклав на орган опіки та піклування Миколаївської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_7 батьківських обов`язків відносно дітей у межах повноважень органу опіки та піклування. 
Доводи позивачки та третіх осіб про наявність у відповідача заборгованості по аліментам не може бути єдиною підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки з наявних у справі наданих сторонами доказів встановлено, що ОСОБА_7 частково вносить кошти на погашення цієї заборгованості.
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується колегія суддів, що позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували свідому та винну поведінку відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно дочки та синів.
       З огляду на недоведення позивачкою виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав.
       Колегія суддів зазначає, що позивачка не позбавлена права на пред`явлення нового позову щодо позбавлення відповідачки батьківських прав у разі, зокрема, якщо він ухилятиметься від виконання своїх обов`язків щодо виховання їхніх дітей та/або забезпечення здобуття ними повної загальної середньої освіти (див. постанову Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21).
Оскільки при ухваленні рішення суд повно та всебічно встановив обставини справи на підставі наявних у справі та проаналізованих відповідно до статті 89 ЦПК України доказів, надав їм належну правову оцінку, визначившись із характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та дотримався вимог процесуального права, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що рішення суду залишено без змін відсутні підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 та ОСОБА_4  залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________
Повний текст постанови складений 04 вересня 2024 року