Дата документу 02.07.2024 Справа № 335/960/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 335/960/24                                                Головуючий у 1 інстанції: Мінаєв М.М.
№ 22-ц/807/1137/24                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Запорізької обласної прокуратури на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями і рішеннями органів досудового розслідування і прокуратури,

ВСТАНОВИВ

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним діями і рішеннями органів досудового розслідування і прокуратури.

Вобґрунтування позовних вимог зазначала, що 27.06.2019 року старшим слідчим СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, майором поліції Гружевською Н.В., за погодженням із прокурором Запорізької місцевої прокуратури №2 Ковалевським М.А., позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361-1 КК України, за матеріалами кримінального провадження №12019080060000613, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.03.2019 року.

15.07.2019 року по зазначеному кримінальному провадженню слідчим було складено обвинувальний акт відносно позивача за обвинуваченням по ч.1 ст.361-1 КК України, який було в той же день затверджено прокурором та направлено до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя для розгляду по суті.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2021 року (справа №335/7855/19; провадження 1-кп/335/174/2021) позивача було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.361-1 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02.02.2023 року, апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2021 року, яким позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч.1 ст.361-1 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю в його діях складу злочину, - було залишено без змін.

Таким чином, позивач посилався на те, що з 27.06.2019 року по 02.02.2023 року він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності шляхом незаконного повідомлення про підозру та пред`явлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361-1 КК України, за матеріалами кримінального провадження №12019080060000613 від 16.03.2019 року, що склало 43 повних місяця та 6 днів.
За ствердженням позивача, період незаконного притягнення мене до кримінальної відповідальності негативно вплинув на його душевний та психічний стан. Внаслідок незаконного кримінального переслідування та упередженого ставлення до нього працівників правоохоронних органів йому було завдано моральних страждань. За цей час суттєво погіршилися стосунки позивача з оточуючими людьми, як вдома, так й під час навчання, які вважали його злочинцем, відносно якого було порушено кримінальну справу. Крім того, під час досудового розслідування було накладено арешт на особисті речі позивача, якими він як власник не міг користуватися весь час незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Все це призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та потягнуло за собою вимушені зміни у його життєвих стосунках. Як наслідок, це призвело до необхідності докладання великих зусиль з його боку для відновлення попереднього стану його звичного укладу життя. Причому тривалість незаконного перебування під слідством і судом була занадто надмірною та ця тривалість зовсім не відповідає вимозі «розумного строку».

У зв`язку з цим позивач вважає, що у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у душевних та психічних стражданнях, яку позивач оцінює у 350000,00 грн.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, стягнути з Державного бюджету України на свою користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 350000,00 грн., завдану йому незаконними діями та рішеннями органів досудового розслідування та прокуратури щодо притягнення його до кримінальної відповідальності.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 03 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 306720,00 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування і прокуратури.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.06.2019 року старшим слідчим СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, майором поліції Гружевською Н.В., за погодженням із прокурором Запорізької місцевої прокуратури №2 Ковалевським М.А., позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361-1 КК України, за матеріалами кримінального провадження №12019080060000613, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.03.2019 року.

В межах досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.05.2019 (справа № 335/3463/19, провадження № 1-кс/335/3162/2019), за клопотання слідчого, був накладений арешт на належну позивачу комп`ютерну (мережеву) техніку та її складові, а також засоби мобільного зв`язку, що були вилучені під час проведення санкціонованого обшуку.

15.07.2019 року по зазначеному кримінальному провадженню слідчим було складено обвинувальний акт відносно позивача за обвинуваченням по ч.1 ст.361-1 КК України, який було в той же день затверджено прокурором та направлено до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя для розгляду по суті.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2021 року (справа №335/7855/19; провадження 1-кп/335/174/2021) позивача було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.361-1 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю в його діях складу злочину, а арешти майна, накладені під час досудового розслідування, - скасовані, майно повернуто власникам.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02.02.2023 року, апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2021 року, яким позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч.1 ст.361-1 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю в його діях складу злочину, - було залишено без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з таких положень закону.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 383/596/15).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004 р.)

Виходячи з зазначених положень закону, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності презюмується законодавством.

Відтак посилання представника Національної поліції при апеляційному розгляді на те, що позивач не довів наявність моральної шкоди, не надав лікарські висновки про погіршення здоров`я тощо не є переконливими.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п. 1 ч.1 ст. 2 цього Закону, оскільки щодо нього постановлено виправдувальний вирок.
Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню, суд першої інстанції врахував уставлені положення судової практики та засаджи розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У рішенні суду першої інстанції надана оцінка доводами прокурора щодо доцільності застосування розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, визначеної Бюджетом 2024 року.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об`єднань профспілок і спільного представницького органу об`єднань організацій роботодавців на національному рівні.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено таке:
установити з 1 січня 2024 року мінімальну заробітну плату:
у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень;
у погодинному розмірі: з 1 січня - 42,6 гривні, з 1 квітня - 48 гривень;
визначити розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.
Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції зазначив, що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Отже, як правильно виходив суд першої інстанції, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

Наведені в апеляційних скаргах доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтами норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи обох апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 03 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 липня 2024 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков