Номер провадження: 22-ц/813/6037/24 
Справа № 522/179/24
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Сєвєрової Є.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Хрипко Максима Юрійовича, представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року, постановленого під головуванням судді Федчишиної Т.Ю., повний текст рішення складений 13 травня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, -
в с т а н о в и в:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, в якому просив стягнути з ОСОБА_2  на його користь аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення ним 23-х років за умови продовження навчання.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його батьки ОСОБА_3 (до зміни прізвища  ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 12.09.2006 року.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19.12.2005 року присуджено стягнення з відповідача на його утримання аліментів у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів платника аліментів, до досягнення позивачем повноліття.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30.01.2020 року відповідача позбавлено батьківських прав відносно позивача.
Позивач вказує, що наданий час він досяг повноліття, проте продовжує навчання та є студентом 2 курсу денної форми навчання медичного факультету № 1 Одеського національного медичного університету, у зв`язку з чим не має змоги працевлаштуватись та отримувати дохід.
Він проживає разом з матір`ю, яка є особою з інвалідністю та отримує державну допомогу в розмірі 2 760 грн. на місяць, крім того, на утриманні матері перебуває й її молодший син  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його родина перебуває в скрутному матеріальному становищі, вони є внутрішньо переміщеними особами з Донецької області та орендують житло в м. Одесі.
Натомість відповідач після досягнення позивачем повноліття матеріальної допомоги добровільно йому не надає, хоча має таку можливість, оскільки є працездатною особою, може працювати та отримувати дохід, інших утриманців, неповнолітніх чи малолітніх дітей та іншої родини не має.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/8 частки з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 08.01.2024 року та до закінчення ОСОБА_1 навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23 років.
У решті позову відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Хрипко М.Ю., представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи належними та допустимими доказами, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач є власником рухомого та нерухомого майна та має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а тому вважає, що суд прийняв необґрунтоване та передчасне рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Ковальчук А.О., представник ОСОБА_2 просить у задоволені вимог апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_6  та ОСОБА_6  (змінила прізвище на ОСОБА_7 ) є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 20.07.2005 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області.
На підставі рішення Краматорського районного суду Донецької області від 19.12.2005 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 стягувалися аліменти на сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.12.2005 року і до повноліття дитини.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30 січня 2020 року у справі № 234/4096/19 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено, позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання щодо судового збору.
Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 20.05.2020 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінив прізвище на « ОСОБА_7 », актовий запис 28.
Зі свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 , виданого Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 27.03.2021 року, слідує, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінив по батькові, про що 27 березня 2021 року складено відповідний актовий запис № 9. Прізвище, ім`я, по батькові після державної реєстрації зміни імені – ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 досяг повноліття.
З довідки Одеського національного медичного університету від 06 вересня 2023 року № 22.00558 слідує, що ОСОБА_1 є студентом 2 курсу 3 семестру денної форми навчання (бюджетна основа) спеціальності «Медицина» медичного факультету № 1 Одеського національного медичного університету IV рівня акредитації. Початок навчання 01 вересня 2022 року (наказ про зарахування № 327-о від 22.08.2022) Передбачуваний термін закінчення ОНМедУ 30 червня 2028 року.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/8 частки з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 08.01.2024 року та до закінчення ОСОБА_1 навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23 років, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.
Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).
Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Конструкція даної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.
Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 є повнолітнім, але не досяг 23 років, продовжує навчання та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги.
Колегія суддів погоджується з тим, що вирішуючи питання щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу на повнолітнього сина, який продовжує навчатися, судом першої інстанції не було встановлено наявності обставин, які б перешкоджали відповідачу у виконанні його батьківських обов`язків стосовно його повнолітнього сина.
Також колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що на утриманні відповідача перебуває двоє неповнолітніх дітей від іншого шлюбу: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Висновки суду про те, що наявність на утриманні неповнолітніх дітей не свідчить про неможливість надання відповідачем матеріальної допомоги повнолітньому сину, який продовжує навчання відповідають вимогам закону, та враховуючи наявність на утриманні відповідача двох неповнолітніх дітей, зважаючи на принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дітей, суд дійшов вірного висновку про визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на повнолітнього сина в розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 08.01.2024 та до закінчення сином ОСОБА_1 навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23 років.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку,що відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання свого повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, у розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 08.01.2024 та до закінчення сином навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23 років.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги адвоката Хрипко М.Ю., представника ОСОБА_1  про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач є власником рухомого та нерухомого майна та має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а тому вважає, що суд прийняв необґрунтоване та передчасне рішення, на підтвердження чого надав до суду Витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів відповідача, Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів відносно відповідача, колегія суддів залишає без задоволення, з наступних підстав.
Колегія суддів не може прийняти до уваги додані до апеляційної скарги вказані докази, оскільки такі докази до суду першої інстанції не подавалися та клопотань про долучення таких доказів до суду першої інстанції позивачем заявлено не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи не вбачається, що неподання доказів до суду першої інстанції обумовлено об`єктивною неможливістю їх неподання.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребовувати їх.
Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Колегія суддів, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції постановив законне та обґрунтоване рішення.
При цьому, колегія суддів зазначає, що викладені доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Дана справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Хрипко Максима Юрійовича, представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 04 вересня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Є.С. Сєвєрова