УХВАЛА
 
13 серпня 2024 року
м. Київ
 
справа № 210/2188/22
провадження № 61-8215ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 07  лютого 2023 року, додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 20 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Третя криворізька державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом про зняття арешту з майна.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що йому на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4 належить квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Позивач, маючи намір отримати спадщину після смерті матері ( ОСОБА_4 ), дізнався про те, що на це нерухоме майно накладено арешт і звернувся до виконавчої служби з заявою про зняття арешту, на яку отримав відповідь Металургійного ВДВС у м. Кривому Розі, що провадження завершено, матеріали виконавчого провадження передано до архіву, станом на 20 червня 2019 року матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання. Відповідно до вироку, ухваленого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області 11 жовтня 2004 року по справі № 1-233 2004, постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 19 910,76 грн та ОСОБА_2 1 650,54 грн матеріальної шкоди, що загалом становить 21 561,30 грн. ОСОБА_4 сплачено в повному обсязі кошти в розмірі 21 561,40 грн, однак невірно вказано особу на користь якої зазначені кошти сплачено. Тобто суму сплачену боржником на користь обох стягувачів. Зазначені обставини стали причиною не зняття арешту з майна боржника, саме через помилку державного виконавця. Згідно відповіді Третьої криворізької нотаріальної контори видати свідоцтво про право на спадщину неможливо у зв`язку із наявним арештом майна спадкодавця.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 07 лютого 2023 року позовні вимоги було задоволено. Знято арешт з нерухомого майна - 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло №Дз789 від 18 серпня 1993 року. Скасовано заборону відчуження об`єкту нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка накладена постановою АА № 072614 від 22 лютого 2005 року (ВДВС Дзержинського РУЮ м.Кривого Рогу) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Скасовано обтяження у виді арешту нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна за №3211061 від 16 травня 2006 року та виключено з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна запис № 3211061 від 16 травня 2006 року.
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 20 квітня 2023 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2 977,20 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суд від 17 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 07 лютого 2023 року - без змін. Додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 20 квітня 2023 року у частині розміру судового збору змінено. Стягнуто з відповідачів на користь держави судовий збір в розмірі 496,20 грн з кожного.
Суди встановили, що ОСОБА_4 на користь стягувачів сплачено в повному обсязі кошти в розмірі 21 561,40 грн відповідно до вказаного вироку Лубенського міськрайонного суду Полтавської області в повному обсязі. Ця обставина підтверджується листом Дзержинського відділу ДВС Криворізького МУЮ від 06 лютого 2009 року та наданими позивачем копіями квитанцій поштових переказів здійснених на ім`я ОСОБА_1 в період з січня 2005 по липень 2008 року в зазначеній сумі, а обставини, які стали причиною не зняття арешту з майна боржника, полягають у помилці державного виконавця. Виконавче провадження, у межах якого накладено арешт на майно ОСОБА_4 , закрите, іншого виконавчого провадження немає. Тому правові підстави для перебування спадкового майна під арештом відсутні, а його наявність обмежує права спадкоємця (позивача). В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачі не заперечували проти доводів позивача про переведення коштів на ім`я ОСОБА_1 на виконання вироку суду, вказавши лише на те, що вони не можуть на даний час достовірно сказати про точну загальну суму переказів. Доказів щодо спростування отримання ними коштів суду не надано.
04 червня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, заявникам роз`яснено, що аналіз змісту касаційної скарги свідчить про незгоду осіб, які подали касаційну скаргу, зі змістом оскаржених судових рішень, проте заявники не зазначають виключні підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження. Формальне посилання на положення частини другої статті 389 ЦПК України не може бути підставою для відкриття касаційного провадження на підставі, оскільки переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.
Крім того, Верховний Суд також звернув увагу, що касаційна скарга викладена на 301 сторінці без міжрядкових інтервалів, без дотримання стилістики та орфографії відповідно до правил української мови, шрифтами різного розміру, жирності та курсивів, слова та речення хаотично розділені непов`язаними словами, словосполучення та розділовими знаками, що суттєво ускладнює сприйняття суті касаційної скарги. Тому рекомендував заявникам касаційну скаргу у новій редакції викласти з дотриманням принаймні мінімальних загальноприйнятих правил оформлення офіційних документів, що виготовляються за допомогою друкувальних засобів, та української мови.
22 липня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до Верховного Суду заяву про усунення недоліків та одночасно також заявлено про відвід судді Краснощокова Є. В. від розгляду цієї справи на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відвід судді Краснощокова Є. В. від участі у розгляді справи визнано необґрунтованою.
Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відвід судді Краснощокова Є. В. відмовлено.
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини перша, друга та четверта статті 44 ЦПК України).
Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.
Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (образити, принизити суд, його суддів, інших учасників процесу, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції тощо), він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Відповідні заходи передбачені у частинах третій і четвертій статті 44, пункті 1 абзацу другого частини четвертої статті 135, частині дев`ятій статті 141, частині першій статті 143, пункті 5 частини першої статті 144, статті 148 ЦПК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).
Дії учасника справи чи його представника мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, суддів тощо. У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21, від 08 липня 2021 року у справі № 9901/235/20, ухвалу від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19).
Європейський суд з прав людини, застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (ухвали щодо прийнятності у справах «Rehak v. the Czech Republic» від 14 травня 2004 року, заява №67208/01, «Duringer and Grunge v. France» від 04 лютого 2003 року, заяви № 61164/00 і № 18589/02).
Уточнена касаційна скарга відповідачів викладена на 471 сторінці, яка за змістом аналогічна попередній, та доповнена змістом заяви про виконання вимог ухвали Верховного Суду щодо усунення недоліків касаційної скарги. 
У заяві на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 20 червня 2024 року та уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 неодноразово використовують висловлювання на адресу судді Верховного Суду Краснощокова Є. В., які виходить за межі нормальної, коректної та легітимної критики, зокрема такі: «… суддя Верховного суду ОСОБА_5 в даній «ухвалі» від 20 червня 2024 року займається абсолютно очевидним шахрайством!!! - коли навмисно!!! абсолютно свідомо!!! - намагаючись ввести в оману!!! - відповідачів ??? і навіть і не згадує !!! про приписи !!! частини третьої статті 389 «право !!! касаційного оскарження» ЦПК України…», «… і чого тільки не вигадає !!! (НАЖАЛЬ !!!) суддя ОСОБА_5 аби тільки не розглядати по суті !!! «касаційну скаргу» !!! відповідачів ???)…», «… абсолютно безпідставне твердження !!! нажаль!!! суддя Краснощоков Є. В. свідчить!!! виключно !!! лише тільки про дуже низький !!! або ж і взагалі ніякий !!! фаховий !!! ??? кваліфікаційний !!!??? професійний !!!??? рівень (нажаль) судді ОСОБА_5 коли він взагалі не здатний !!! сприймати суть !!!??? касаційної скарги» ….», «… абсолютно безпідставні  !!! та пустопорожні !!! вище наведені твердження судді Краснощокова Є. В. …», «…суддя Краснощоков Є. В. під час своєї адвокатської практики!!! в місті Кропивницький, здобув уже неймовірно великі знання !!! з української мови!!! А відтак будучи «адвокатом», він раптово стаж дуже неймовірно великим фахівцем !!! знавцем!!! філологом !!! лінгвістом !!! з української мови !!!??? …», «…суддя Краснощоков Є. В. героїчними зусиллями !!! таки вдалося прочитати!!! касаційну скаргу відповідачів ??? ... він дійшов абсолютного безпідставного, протиправного та незаконного!!! висновку!!! про те, що нібито касаційна скарга не відповідає вимогам ??? …», «… зайнявся суцільним аматорством !!! буквально вигадуючи абсолютного безпідставні, протиправні та незаконні вимоги !!! … напевно тому що із судді ОСОБА_5 іще остаточно не вийшов !!! «адвокат» !!!! із міста Кропивницький» тощо.
Вказані висловлювання скаржника є неприпустимими при оформленні процесуальних документів до суду, не спрямовані на виконання завдання цивільного судочинства, а є виявом зневаги до суду та судової системи в цілому враховуючи, що такі дії поєднані зі свідомим невиконанням вимог процесуального законодавства та суду при поданні касаційної скарги.
Згідно з частиною третьою статті 44 ЦПК України якщо подання скарги визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити цю скаргу без розгляду або повернути скаргу. 
За таких обставин Верховний Суд визнає наведені дії при поданні касаційної скарги виявом неповаги до суду та зловживанням процесуальними правами, що суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства та його завданню, у зв`язку із чим повертає її ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.
Керуючись статтями 2, 44, 260, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 07  лютого 2023 року, додаткове рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 20 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 210/2188/22 повернути заявникам.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Є. В. Краснощоков 
 
Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко