Справа № 161/10842/18 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/861/24  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
29 серпня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою представника боржника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2024 року, 

                                          В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Цехоша А. М. звернувся до суду із зазначеною заявою, обґрунтовуючи вимоги тим, що 22 серпня 2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області виданий судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від його доходу щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Зазначав, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації в Україну ОСОБА_2 з дочкою у лютому 2022 року виїхала до Республіки Польща та поселилися у знятому ним житлі. У травні 2022 року стягувач ОСОБА_2 – матір дочки повернулася в Україну і з того часу дочка  ОСОБА_6 перебуває на його як батька утриманні .
Вважає, що оскільки дочка перебуває на його утриманні та проживає з ним, тому є усі підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає до виконання з 01 червня 2022 року.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати виданий 22 серпня 2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від його доходу щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття, таким, що не підлягає виконанню з 01 червня 2022 року.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник боржника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
Відзиву на апеляційну скаргу стягувач не подавала.
Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснюється.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у цій справі є 29 серпня 2024 року - дата складення повного судового рішення.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 серпня 2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у цивільній справі № 161/10842/18 виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від його доходу щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.
Звертаючись до суду з цією заявою, ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що у лютому 2022 року ОСОБА_2 з дочкою виїхала до Республіки Польща у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації в Україну і з того часу дочка проживає разом із ним та перебуває на його утриманні. У травні 2022 року стягувач ОСОБА_2 повернулася в Україну. Оскільки дочка перебуває на його утриманні та проживає з ним, тому вважає, що ці обставини є підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню з 01 червня 2022 року.
Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України визначено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Згідно з ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (наприклад, п. 41 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.
Частиною 1 ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.
Зі змісту ч. 2 ст. 432 ЦПК України слідує, якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.
Водночас словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.
Матеріально-правові підстави для припинення цивільно-правових зобов`язань передбачені главою 50 розділу 1 книги п`ятої ЦК і можуть припинятися, зокрема, внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припиненням зобов`язання переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема, видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Зазначені у ч. 2 ст. 432 ЦПК України інші причини для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, не стосуються.
Разом з тим ч. 1 ст. 10 СК України передбачено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та наведені правові норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що судовий наказ виданий 22 серпня 2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у цивільній справі № 161/10842/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки ст. 432 ЦПК України такої підстави, як припинення стягнення аліментів у зв`язку із зміною місця проживання дитини, не передбачено. Водночас боржник не позбавлений права звернутися до суду із позовом про припинення стягнення аліментів у зв`язку із зміною обставин, що впливають на визначені розміри періодичних платежів, які стягуються з боржника.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали. Такі доводи фактично зводяться до незгоди представника боржника з висновками суду першої інстанції, та є подібними доводам, які викладені у заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для її скасування відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                     У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника боржника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: