КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9103/2024
Справа № 758/772/23
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
26 червня 2024 року                                                                  
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником Мандриченко Жанною Василівною , на рішення Подільського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Петрова Д.В. в м. Київ 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
В січні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив розірвати шлюб, укладений ним з ОСОБА_1 , який зареєстровано Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУ МЮ у м. Києві, про що виданий відповідний актовий запис № 308, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
Позов мотивував тим, що 28 лютого 2017 року зареєстрував шлюб з відповідачем. В зв`язку із втратою оригіналу свідоцтва про шлюб 14 січня 2023 року свідоцтво повторно отримано у Голосіївському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві, серія НОМЕР_1 . Сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Станом на дату подання даного позову сторони фактично не проживають однією сім`єю, спільне господарство не ведуть, мають окремі бюджети, неповнолітніх дітей у подружжя немає, спір щодо поділу майна відсутній. Зазначав, вони з відповідачем не зійшлись характером та поглядами на життя, втратили взаємне почуття любові та поваги одне до одного, у зв`язку з чим між ними виникають постійні непорозуміння, кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю. За наведених обставин шлюб носить лише формальний характер, подальше його збереження, примирення сторін неможливе. Шлюб фактично розпався, в зв`язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні розлучення. Подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, і на примирення він категорично не згоден.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року позов задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28 лютого 2017 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУ МЮ у м. Києві, актовий запис № 308.
 
Відповідачка ОСОБА_1 в особі представниці Мандриченко Ж.В. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалась на те, що невизнання судом першої інстанції зайнятості представниці відповідачки в іншому судовому засіданні, призначеного раніше і територіально віддаленого, та зайнятість особисто відповідачки на сесії Київської міської ради поважними причинами неявки в судове засідання є грубим порушенням професійних прав адвоката, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Посилалася на судову практику ЄСПЛ, вказувала, що неприбуття представниці відповідачки в судове засідання внаслідок її участі в іншому судовому процесі не свідчить про неможливість її прибуття на наступне судове засідання в майбутньому. Проблема неявки учасників судового провадження в судові засідання в зв`язку з участю в інших судових засіданнях має вирішуватись комплексно шляхом завчасного узгодження графіку судових засідань з усіма учасниками судового провадження з урахуванням їх зайнятості. Суд першої інстанції мав таку можливість, тим самим забезпечивши явку сторін та не порушивши право на справедливий розгляд справи та професійні права адвоката, але не реалізував її.
Вважала, що розгляд справи за відсутності представниці відповідачки та безпосередньо відповідачки є порушенням права на публічний розгляд справи та принципу рівності сторін як істотних елементів права на справедливий суд, визначеного ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Наводила зміст ст. 223, 280, 281, 282, 283 ЦПК України, вказувала, що суд першої інстанції мав повноваження або перенести розгляд справи, або за наявності умов, визначених ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів ухвалити заочне рішення. Однак умови, визначені ст. 280 ЦПК України, задля розгляду справи у заочному порядку, не досліджувались, та виходячи зі змісту оскаржуваного рішення, останнє не є заочним. Отже, суд першої інстанції, розглянувши справу по суті без відповідачки та її представниці, допустив істотне порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Наводила зміст ст. 51 Конституції України, ст. 8, 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 21, ч. 2 ст. 104, ст. 111, 112 СК України, пункти постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказувала, що судом першої інстанції не з`ясовано повно та всебічно дійсні обставини справи, що свідчить про формальний підхід до вирішення справи. Представником позивача не надано, а судом першої інстанції не встановлено жодного доказу на підтвердження викладених фактичних обставин у позовній заяві в частині підстав припинення шлюбу.
Пояснювала, що відповідачкою неодноразово в заявах по суті зазначалось, що викладене в позовній заяві представником позивача не відповідає дійсності і спотворює реальні обставин їх сімейного життя з чоловіком, їх репутацію, що ставить під сумнів обізнаність позивача відносно подачі позовної заяви, її змісту тощо. Оскільки позивачем жодного разу в розмовах не зазначалось про наміри припинити шлюб та про наміри звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Позивач жодного разу в судове засідання не з`явився, хоча його явку можливо було забезпечити в режимі відеоконференції. Відповідачкою продовжуються вирішуватись поточні питання ведення спільного господарства, бюджету, окремі робочі питання чоловіка за його проханням. Зокрема, в заявах по суті зазначалось, що відповідачка передавала грошові кошти помічникам позивача на його прохання восени 2022 року на придбання генераторів для будинку, разом сторони придбали генератори для своїх квартир, частину грошових коштів витратив ОСОБА_3 . Всі комунальні платежі за квартири, придбані в шлюбі, позивач сплачує на рахунок ОСББ, вчиняючи дії в інтересах подружжя. З позивачем вирішувалось питання відносно праці особистого водія позивача та його витрат на обслуговування автомобіля. З початку квітня 2022 року по 15 липня 2023 року включно водій позивача надавав відповідачці водійські послуги, а його діяльність оплачував позивач. Відповідачкою на регулярній основі, не виключно і в даний період, на прохання чоловіка надавалась фінансова допомога юридичним особам, зокрема відповідно до договору поворотної фінансової допомоги від 11 жовтня 2022 року на користь ТОВ «Інтекто Констракшн», кінцевим безпосереднім власником якого є брат позивача. Відповідачка позичала кошти виключно як дружина своєму чоловіку, перебуваючи з ним в гарних відносинах. Весь зазначений час сторони не бачились, однак підтримували та продовжують підтримувати звичні відносини, спільно вирішують окремі питання ведення господарства та робочі питання.
Вказувала, що факт того, що сторони не проживають спільно з поважних причин, безперечно не є підставою вважати представнику позивача та суду першої інстанції їх подружжя не сім`єю та це не є підставою для припинення шлюбу. Судом першої інстанції не враховано, що відповідачка є депутаткою Київської міської ради, перебуває у м. Києві, працює з звичайному режимі, в той час як в зв`язку з повномасштабним вторгненням позивач ОСОБА_3 в перший місяць вторгнення перетнув кордон України та наразі не повернувся, причини виїзду, плановане місце проживання (перебування), його термін та жодної іншої інформації ним не надавалось. Юридичні підстави для перетину державного кордону задля зустрічей з позивачем у відповідачки відсутні, тоді як законодавчих обмежень для перетину державного кордону для ОСОБА_3 не передбачено.
Зазначала, що розриваючи шлюб, суд першої інстанції не дослідив питання наслідків надання подружжю строку на примирення, а в оскаржуваному рішенні здійснено посилання на заяву представника позивача, надану на адресу суду, в якій зазначено, що подружжя так і не примирилось, в той час як пояснення та позицію відповідачки суд не дослідив.
Не досліджено судом першої інстанції також того, що представник позивача ввів суд в оману, зазначивши у позові про відсутність спору про поділ майна подружжя, оскільки таке питання між подружжям не піднімалось та не врегульовувалось, а в провадженні суду знаходиться справа № 758/6716/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно, придбане в період шлюбу. 
Наводила зміст ст. 60, 62 ЦПК України, ст. 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вказувала, що в ордері про надання правничої (правової) допомоги представником позивача вказаний договір про надання правничої допомоги від 11 січня 2023 року № 11012023. Проте, оскільки позивач перебуває за кордоном та в Україну не повертався, правомірність укладення зазначеного в ордері договору ставиться під сумнів, виникає підозра, що сам позивач підписав або міг підписати договір, та як наслідок, відсутність правових підстав щодо формування ордеру. З огляду на це договір про надання правничої допомоги від 11 січня 2023 року за відсутності доведення представником позивача добросовісності і правомірності його укладення має визнаватись недійсним і таким, що не породжує права на представництво. 
 
Від позивача ОСОБА_3 в особі представника Фещенка І.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наводив власні доводи на спростування аргументів апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права судом першої інстанції, щодо неповноти встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, щодо участі позивача в розгляді справи через свого представника та необов`язковості особистої участі позивача в судовому засіданні, вказував, що позивач категорично не згоден на продовження шлюбних відносин.
 
В судове засідання 26 червня 2024 року відповідачка ОСОБА_1 та її представник Мандриченко Ж.В. не з`явилися, від Мандриченко Ж.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, обґрунтоване тим, що вона є депутаткою Одеської міської ради VІІІ скликання і має бути присутньою на ХХХІ сесії Одеської міської ради VІІІ скликання, яке відбудеться 26 червня 2024 року о 10 годині. До клопотання додано скріншот з сайту Одеської міської ради з розглядом засідань, а також копію посвідчення депутата.
Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Відтак, ОСОБА_1 та її представниця Мандриченко Ж.В. належним чином обізнані про рух справи, оскільки подали апеляційну скаргу, висловили свої аргументи щодо скасування судового рішення, повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання 05 червня 2024 року також сторона відповідача не прибула, направивши клопотання про відкладення розгляду справи, відтак, неявка сторони відповідача не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк.
Посилання Мандриченко Ж.В. у клопотанні про відкладення судового засідання на судову практику ЄСПЛ про те, що відмова суду відкласти судове засідання за клопотанням адвоката, що брав участь в іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 26 липня 2018 року у справі «Бартая проти Грузії») не є релевантним до даного випадку, з огляду на те, що представниця ОСОБА_1 - адвокатка Мандриченко Ж.В. не зайнята участю в іншому судовому процесі, а надала пріоритет громадській діяльності понад професійній на власний розсуд.  
 
В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявленого клопотання та можливість розгляду справи у відсутності сторони відповідача.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та він не бажає примирення з відповідачкою, якого за три місяці наданого судом строку досягти не вдалося, а отже, незважаючи на невизнання позову відповідачкою, позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону, та відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не досліджено пояснення та позицію відповідача після закінчення строку на примирення.
 
З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2017 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , про що Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зроблено актовий запис № 308, згідно повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 6).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
 
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
 
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
 
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
 
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.
 
Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
 
Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).
 
Судом першої інстанції встановлено, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та він не бажає примирення з відповідачкою.
 
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
 
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
 
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
 
Апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції частково задоволено клопотання відповідача про надання подружжю строку на примирення та надано строк для примирення три місяці, за даний час намір позивача розірвати шлюб не змінився і наданий судом строк для примирення на збереження сімейних відносин сторін не вплинув.
 
Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом не встановлено жодного доказу на підтвердження викладених фактичних обставин у позовній заяві в частині підстав припинення шлюбу.
 
Апеляційний суд виходить із того, що позивачем у позові викладені його власні суб`єктивні почуття щодо втрати взаємного почуття любові та поваги один до одного, в зв`язку з чим між ними виникають непорозуміння, кожен зі сторін має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, які не можуть бути підтверджені або спростовані будь-яким чином, і з того, що в ході розгляду справи стороною позивача подано заяву, в якій представником позивача підтримано позов після закінчення строку на примирення (а. с. 160).
 
Судом першої інстанції на виконання вимог ст. 112 СК України враховано відсутність у подружжя неповнолітніх дітей від шлюбу, фактичні взаємини подружжя - відсутність ведення спільного господарства і подружніх відносин, дійсні причини позову - втрата сторонами почуття любові один до одного, протилежність поглядів на життя, встановлено, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.
 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачкою.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
 
З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, порушить засаду добровільності шлюбу, а тому позов підлягає задоволенню.
 
Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги, що позивачем жодного разу в розмовах не зазначалось про наміри припинити шлюб та про наміри звернення до суду з відповідною позовною заявою, з огляду на те, що у відзиві на позовну заяву відповідачкою стверджувалось протилежне, а саме, що в січні 2023 року позивач в телефонній розмові проговорив про можливість розлучення, обґрунтовуючи це тим, що вони з початку повномасштабного вторгнення перебувають в різних країнах і відповідачка дотримується незмінної позиції щодо залишення в Україні (а. с. 64 зворот).
 
Доводи відповідачки в апеляційній скарзі, що сторони з поважних причин з початку повномасштабного вторгнення дійсно не бачились, однак підтримували та продовжують підтримувати звичні відносини, спільно вирішують окремі питання ведення господарства та робочі питання, не спростовують вмотивованих висновків суду першої інстанції, що сторони проживають окремо, шлюбні відносини між сторонами наразі припинені, розлад подружніх стосунків сторін не є тимчасовим явищем,  небажання позивача зберігати сім`ю не викликає жодних сумнівів, і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.
 
Апеляційний суд відхиляє як нічим не підтверджені припущення доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не міг подати заяву про розірвання шлюбу, не повідомивши дружину про свої наміри, а також, що відповідачка продовжує вчиняти дії в інтересах подружжя, а тому числі нею надавалась фінансова допомога юридичним особам саме за дорученням позивача, на підтвердження чого нею надано укладений в 2022 році договір з ТОВ «Інтекто Констракшн» в особі генерального директора Семенець І.В. (а. с. 121), та вирішуються питання ведення спільного господарства і бюджету та окремі робочі питання.
 
Доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, що окреме проживання сторін обумовлене поважними причинами, і це не є підставою для припинення шлюбу, не впливають на правильність висновків суду та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
 
Доводи відповідачки в апеляційній скарзі зводяться до припущень наявності взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.
 
Доводи апеляційної скарги, що представником позивача введено суд першої інстанції в оману, повідомивши про відсутність спору щодо поділу майна подружжя, хоча в провадженні Подільського районного суду м. Києва знаходиться справа № 758/6716/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно, придбане в період шлюбу, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про доведеність та обґрунтованість позову про розірвання шлюбу та необхідність його задоволення. При цьому судом першої інстанції не встановлювалось обставин наявності чи відсутності спору між сторонами з приводу поділу майна подружжя, і такі обставини не входять до предмету доказування у справах про розірвання шлюбу.
 
Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що договір про надання правничої допомоги від 11 січня 2023 року № 11012023 за відсутності доведення представником позивача або позивачем добросовісності й правомірності його укладення, має визнаватись недійсним і таким, що не породжує право на представництво, враховуючи таке.
Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.
За змістом частини четвертої статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Відповідно до частини сьомої статті 177 ЦПК України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.
 
Судом встановлено, що позовна заява ОСОБА_3 про розірвання шлюбу підписана представником Фещенком І.С .
 
До позовної заяви додано ордер адвоката Фещенка І.С. на представництво інтересів ОСОБА_3 в Подільському районному суді м. Києва, виданий 17 січня 2023 року на підставі договору про надання правової допомоги від 11 січня 2023 року № 11012023, який відповідає вимогам Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» без обмеження повноважень адвоката (а. с. 4).
 
Крім того, судом першої інстанції в судовому засіданні 06 жовтня 2023 року було досліджено оригінал договору про надання правничої допомоги від 11 січня 2023 року № 11012023 (а. с. 125).
 
Доводи апеляційної скарги про наявність у відповідачки сумнівів щодо правомірності укладення договору про надання правничої допомоги від 11 січня 2023 року № 11012023 самим позивачем, який перебуває за кордоном та в Україну не повертався, та сумнівів щодо можливості підписання договору особисто позивачем, відхиляються апеляційним судом як нічим не підтверджені припущення. 
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що на а. с. 93 знаходиться копія заяви ОСОБА_3 від 30 серпня 2023 року, підписана ЕЦП, про те, що він підтверджує факт укладання договору про надання правової допомоги № 11011223 від 11 січня 2023 року з адвокатом Фещенком І.С., підтримує відповідь на відзив, подану адвокатом в його інтересах, категорично заперечує проти примирення з відповідачем, оскільки шлюб з нею носить виключно формальний характер, а взаємовідносини є лише у межах роботи; підтримав позов та просив його задовольнити і розірвати шлюб з ОСОБА_1 .
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 43 ЦПК України участь в судових засіданнях є правом, а не обов`язком учасника справи, та відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що позивач жодного разу не з`явився в судове засідання, хоча його явку можливо було забезпечити в режимі відеоконференції. 
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було ухвалено заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зважаючи на відсутність в матеріалах справи згоди позивача на ухвалення заочного рішення та подання відповідачем відзиву на позовну заяву, у суду першої інстанції були відсутні передбачені законом підстави для ухвалення заочного рішення в даній справі.
 
Апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було задоволене клопотання представниці відповідачки про відкладення розгляду справи в зв`язку із участю представника в іншому судовому засіданні та зайнятістю самої відповідачки на сесії Київської міської ради, яке надійшло до суду 08 лютого 2024 року з наданням відповідних доказів (а. с. 151).
Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
 
Разом із тим, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, однак доводів, якими би підтверджувалося неправильне вирішення справи судом першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Мандриченко Жанною Василівною , залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
            
Повний текст постанови складено 27 червня 2024 року. 

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.