СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року                                                     м. Харків                        Справа № 917/541/24  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Медуниця О.Є. , суддя  Попков Д.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Луща Миколи Михайловича, Полтавська обл., м. Кременчук на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2024 року у справі №917/541/24
за позовом Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, Полтавська обл., м. Кременчук, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою  здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Кременчуцької міської ради, Полтавська обл., м. Кременчук,
до Фізичної особи-підприємця Луща Миколи Михайловича, Полтавська обл., м. Кременчук,
про стягнення 31280,00 грн.
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024року Заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області (далі-Прокурор) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Кременчуцької міської ради (далі - Позивач) звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Луща Миколи Михайловича (далі -Відповідач) про стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 31 280,00 грн. 
Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.05.2024 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі.
Відповідач, не погодившись з означеним судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою до Східного апеляційного господарського суду, за змістом якої просив суд скасувати рішення Господарського суду Полтавської області у справі №917/541/24 від 21.05.2024 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Відповідач зазначав наступне:
-          безпідставне стягнення коштів на користь органу місцевого самоврядування є втручанням у його право власності та суперечить практиці ЄСПЛ;
-          обов`язок сплати коштів на розвиток інфраструктури міста за змістом Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено тільки у випадку забудови земельної ділянки, що Відповідач не здійснював;
-          Відповідач не є замовником у розумінні норм вищенаведеного закону, оскільки він не здійснював діяльності із забудови земельної ділянки, а здійснював ремонт  належного йому приміщення в багатоквартирному будинку і не мав обов`язку сплачувати кошти на розвиток інфраструктури;
-          посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 16.10.2020року у справі №922/3693/20 є неправомірним, оскільки суд штучно ототожнив вжитий в ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" термін «намір щодо забудови земельної ділянки» з терміном «будівництво» і зазначена зміна позиції Верховного Суду у наведеній вище постанові мала місце вже після прийняття Відповідачем рішення про реконструкцію свого приміщення, тому суд першої інстанції порушив принцип правової визначеності;
-          суд першої інстанції безпідставно обґрунтував висновок про покладення на Відповідача обов`язок щодо сплати пайового внеску посиланням на норми Положення про залучення коштів на розвиток інфраструктури, затвердженого Позивачем, оскільки за змістом цього Положення такий обов`язок встановлений для реконструкції будинку, а не окремого приміщення в будинку.
Зазначені обставини Відповідач вважав такими, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та покладення на Позивача витрат по сплаті судового збору за подання даної апеляційної скарги, а також витрат на правову допомогу.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду у справі №917/541/24 від 11.06.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача  на означене судове рішення та встановлено строк учасникам справи для надання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи у строк до 21.06.2024р. (включно). Вказаною ухвалою повідомлено учасників справи про розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в світлі частини 10 статті 270 ГПК України, оскільки ціна позову в означеній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позивач та Прокурор надали відзиви на апеляційну скаргу, за доводами яких заперечували проти її задоволення, вважали рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Мотиви заперечень зводяться до наступного:
-Відповідач є замовником будівництва, що підтверджено матеріалами справи, а тому реконструкція, яка ним здійснена, охоплюється законодавчим визначенням будівництва та забудови і на нього поширюється дія Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності";
- Відповідач, як замовник будівництва, реконструкції об`єкту зі зміною його функціонального призначення, мав обов`язок перерахувати кошти до місцевого бюджету, оскільки п. 1.4 Положення про залучення коштів на розвиток інфраструктури встановлено його застосування для замовників, які мають намір здійснити, здійснюють або здійснюватимуть, зокрема, зміну функціонального призначення об`єктів виробничого та невиробничого призначення;
- Відповідач помилково ототожнює поняття «ремонт» та «реконструкція», оскільки Позивачем внаслідок будівельних робіт,          проведених Відповідачем, здійснено, зокрема, зміну функціонального призначення об`єкту будівництва, що фактично є зміною основних техніко-економічних показників в розумінні п.п. 3.7,3.21 ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», а здійснення Відповідачем саме реконструкції об`єкта будівництва підтверджується зареєстрованою 11.02.2021 декларацією про готовність до експлуатації об`єкта «реконструкції нежилого приміщення у житловому будинку без зміни зовнішніх розмірів фундаментів у  плані, без зміни об`ємно-просторових характеристик»;
- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, у Позивача виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом;        
- Верховним Судом неодноразово у постановах наголошувалось, що реконструкція, охоплюється законодавчим визначенням забудови, а особа, яка її здійснює, є замовником, як і в даній справі Відповідач.
Враховуючи положення ч. ч. 13, 14 ст. 8 ГПК України, фіксація розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду підлягає скасуванню, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:
-          затвердження Рішенням Кременчуцької міської ради від 07.07.2015р. «Про внесення змін і доповнень до рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 01 листопада 2011 року Положення про порядок залучення коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Кременчука» (з урахуванням змін на момент виникнення спірних відносин), за умовами п. 1.2. якого замовник, який має намір здійснити будівництво об`єкта будівництва у населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Кременчука;
-          здійснення, починаючи з 01.02.2020р. Відповідачем реконструкції нежитлового приміщення у житловому будинку №28/40  по вул.Соборній в м.Кременчуці Полтавської області під  магазин промислових товарів (торговельною площею до 60 кв.м.) без зміни зовнішніх розмірів фундаментів у плані та зміни об`ємно-просторових характеристик, що вбачається з Декларації про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1), поданої 11.02.2021р. 
Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
За твердженням Прокурора та Позивача, Відповідач не здійснив сплату пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, розмір якого за розрахунком, наведеним Прокурором у позовній заяві, становить 31   280 грн., що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.
Відповідач проти позову заперечував за мотивами того, що в він не був  замовником  в розумінні зазначеного Закону "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки не здійснював будівництва на земельній ділянці, а робив ремонт ( реконструкцію) 
нежитлових приміщень, які розташовані в збудованому та кілька десятків років тому введеному до експлуатації багатоквартирному житловому будинку і, відповідно, не мав обов`язку сплачувати кошти на розвиток інфраструктури. 
Також Відповідач звертав увагу, що п.п.1.1,1.2 Положення про залучення коштів замовників на розвиток інженернох транспортної та соціальної інфраструктури м. Кременчук, яке затверджене рішенням Кременчуцької міської ради від 07 липня 2015 року, передбачений обов`язок брати участь у створенні і розвитку інфраструктури лише у тих замовників, які мають намір здійснити будівництво окремого будинку або споруди, на будівництво або реконструкцію яких повинні буди складені окремо проект і кошторис, а  окреме приміщення в будинку не визначено цим Положенням, як обєкт будівництва.
Задовольняючи позов, господарський суд визнав обґрунтованими позовні вимоги та встановив, що саме Відповідач є замовником будівельних робіт на об`єкті будівництва - "Реконструкція нежитлового приміщення  у житловому будинку №28/40 по вул.Соборній у м.Кременчуці Полтавської області під магазин промислових товарів ", а отже у нього виник обов`язок взяти участь у створенні і розвитку  населеного пункту шляхом пайової участі. У  рішенні суд першої інстанції спирався на висновки, що висловлені в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №   922/3049/18 та від 16.10.2020р. у справі №922/3693/18, за змістом яких внаслідок аналізу  приписів ст.34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності » та ДБН А.2.2-3:2014 "Склад та зміст проектної документації на будівництво", затверджених Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом від 04.06.2014 № 163,  на замовника будівництва (реконструкції) покладається обов`язок з укладення договору про пайову участь та сплати відповідних коштів; при цьому цей обов`язок стосується і замовників робіт з реконструкції об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів.    
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновоку  про наявність у Відповідача, як у замовника будівельних робіт на об`єкті будівництва - "Реконструкція нежитлового приміщення  у житловому будинку №28/40 по вул.Соборній у м.Кременчуці Полтавської області під магазин промислових товарів "  виникає обов`язок в розумінні норм Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі -Закон ) взяти участь у створенні і розвитку населеного пункту шляхом пайової участі.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції недоведеними з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що Відповідач, як власник нежитлового приміщення  у житловому будинку №28/40 по вул.Соборній у м.Кременчуці Полтавської області, відповідно до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1), поданої 11.02.2021р. (далі-Декларація), починаючи з 01.02.2020 року здійснив реконструкцію означеного нежитлового приміщення під  магазин промислових товарів (торгівельною площею до 60 кв.м.) без зміни зовнішніх розмірів фундаментів у плані та зміни об`ємно-просторових характеристик.
На зазначений  в Декларації момент початку відповідних робіт (01.02.2020 року), діяла норма у п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (далі- Закон), якою встановлений обов`язок перерахування протягом 2020 року замовниками  будівництва на земельній ділянці у населеному пункті до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту.
Зазначеним пунктом встановлений розмір такої пайової участі  (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом), зокрема, для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, а також порядок такої участі шляхом звернення замовника будівництва протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта та надання цим органом протягом 15 днів  замовнику будівництва розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва. При цьому обов`язок сплати такої пайової участі встановлений до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Сторонами не оспорюються та межами апеляційного перегляду не охоплюються підстави та хронологічні рамки виникнення такого обв`язку саме у зв`язку з початком в лютому 2020 року та закінченням в лютому 2021 року реконструкції Відповідачем спірного приміщення та на підставі вищенаведених вимог Закону у зв`язку із виключенням ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", якою був врегульований такий порядок до початку виникнення спірних відносин та дія якої на ці відносини не розповсюджується.
Предметом спору є обставини того, чи є Відповідач замовником об`єкта будівництва - нежитлової будівлі або споруди - на земельній ділянці у населеному пункті Кременчук у розумінні наведених вимог Закону, а отже чи мав обов`язок сплатити пайову участь у розмірі 31280,00 грн, як 4 відсотка загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом  України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі-Закон №3038), вимогами ст. 1 якого замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною першою статті 2 цього закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
За змістом ч.1 ст.4 Закону №3038 в редакції, на момент проведення робіт,  під об`єктами будівництва розумілися будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.
З огляду на норму ст. 26 Закону №3038, забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва, тобто певних будівель, споруд або комплексів споруд.
Відповідно забудова земельної ділянки полягає у створенні на земельній ділянці об`єктів будівництва, тобто розташування на певній території, яка відноситься до відання органу місцевого самоврядування, будівель чи споруд. Здійснення ж капітального ремонту чи інших будівельних робіт на об`єкті, що не пов`язано зі зміною площі чи конфігурації об`єкту по відношенню до земельної ділянки, або зміною функціонального призначення об`єкта будівництва - не свідчить про забудову земельної ділянки в розумінні наведених вимог закону.
Обґрунтовуючи свої вимоги та заперечення, сторони спиралися на норми  Положення про залучення коштів замовників на розвиток інженерної транспортної та соціальної інфраструктури м. Кременчук, затвердженого  рішенням Кременчуцької міської ради від 07 липня 2015 року, зокрема, щодо визначень будівництва, об`єкту будівництва,  замовника, то судова колегія вважає ці посилання такими, що не мають правового значення для вирішення даного спору за наступних підстав.
За змістом п.1.4. це Положення застосовується для залучення, розрахунку розмірів і використання коштів пайової участі замовників, які мають намір здійснити, здійснюють або здійснили (але не вирішили питання пайової участі в розвитку інфраструктури міста або пайовий внесок сплачений не в повному обсязі) на території міста Кременчука: 
-          будівництво будь-яких об`єктів, незалежно від форми власності;
-          зміну функціонального призначення (перепрофілювання, переобладнання) об`єктів виробничого та невиробничого призначення, незалежно від форми власності;
Разом з тим, обов`язковість застосування норм зазначеного Положення щодо встановленого порядку залучення та використання коштів пайової участі замовників в розвитку інфраструктури міста на території міста Кременчук була встановлена вимогами ст.40 Закону № 3038, яка втратила чинність ще до виникнення спірних правовідносин сторін, отже її дія на ці правовідносини не розповсюджується, а відповідний порядок прямо встановлений п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону. 
Зазначене Положення за змістом наведеного Закону має застосовуватися лише задля визначення розміру пайової участі та за умови, якщо цей розмір не перебільшує встановленого Законом 4 відсотка вартості загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта (нежитлової будівлі або споруди), проте про наявність таких обставин в даній справі не заявлено.
За твердженням Прокурора та Позивача, Відповідач здійснював зміну функціонального призначення об`єкту будівництва, внаслідок чого відбулась зміна основних техніко-економічних показників в розумінні п.п. 3.7,3.21 ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво».
Разом з тим, як вбачається з поданої Відповідачем декларації, Відповідач здійснював реконструкцію нежитлового приміщення у багатоповерховому житловому будинку без зміни зовнішніх розмірів фундаментів у плані, без зміни об`ємно-просторових характеристик.
Прокурором у якості доказу характеру проведених Відповідачем будівельних робіт надана лише Декларація, яка містить посилання на здійснення Відповідачем  реконструкції означеного нежитлового приміщення під  магазин промислових товарів (торгівельною площею до 60 кв.м.) без зміни зовнішніх розмірів фундаментів у плані та зміни об`ємно-просторових характеристик.
При цьому будь-яких доказів проведення Відповідачем робіт, ознаками яких можливо було підтвердити або спростувати визначення "реконструкція" саме в розумінні вищенаведених вимог закону - Прокурором не надано, а Відповідачем такий факт заперечується із посиланням на відсутність окремого кошторису таких робіт, оскільки вони  мали характер ремонту без зміни зовнішніх чи внутрішніх характеристик чи функціонального призначення приміщення.
Прокурор, посилаючись лише на зміст Декларації, робить висновок про розроблення проектної документації, складення кошторису, отримання дозволу на проведення будівництва, проте будь-яких доказів цього не дає, не заявляє про їх витребування від Відповідача або інших осіб, а також не вказує правові підстави та необхідність отримання Відповідачем такого дозволу з огляду на характер впливу на стан та цільове призначення  приміщення внаслідок проведення спірних будівельних робіт на замовлення Відповідача.  
Отже, з наявних в матеріалах справи доказів з урахуванням тверджень та заперечень сторін вбачається, що Відповідач  проводив будівельні роботи в означеному нежитловому приміщенні з метою переобладнання його під  магазин промислових товарів (торгівельною площею до 60 кв.м.) без зміни зовнішніх розмірів фундаментів у плані та зміни об`ємно-просторових характеристик. 
При цьому зазначене приміщення не є будинком, будівлею, спорудою будь-якого призначення, а є нежитловим приміщенням в житловому будинку,  який вже був прийнятий в експлуатацію, доказів зміни його функціонального призначення також не надано.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 надано визначення будівництва, реконструкції та ремонту в світлі визначення об`єктів пайової участі  замовників у створенні і розвитку населеного пункту, за змістом якого норми Закону № 3038 не поширюють таку участь на всі без винятку випадки здійснення будівельних робіт, а охоплюють випадки забудови у розумінні статті 2 Закону № 3038-VI ( в даному випадку будівництво об`єктів та реконструкцію існуючої забудови, територій).
Так, за змістом ДБН А.2.2-3:2014 Склад та зміст проектної документації на будівництво, затверджених   наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 4 червня 2014 року № 163, новим будівництвом є будівництво будинків, будівель, споруд, їх комплексів, що здійснюється з метою створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудова зупинених об`єктів незавершеного будівництва; реконструкцією є перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг.
Також за визначенням, наявним у ДБН А.2.2-3:2014, капітальний ремонт - це сукупність робіт на об`єкті будівництва, введеному в експлуатацію в установленому порядку, без зміни його геометричних розмірів та функціонального призначення, що передбачають втручання у несучі та огороджувальні системи при заміні або відновленні конструкцій чи інженерних систем та обладнання у зв`язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення його експлуатаційних показників, а також благоустрій території.
          Верховний Суд в зазначеній постанові встановив, що визначення поняття будівництва, яке включає нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт будівель і споруд, що міститься в Закон України "Про архітектурну діяльність" не можуть бути застосовні при визначенні поняття забудови як об`єкта сплати пайового внеску на розвиток інфраструктури, оскільки зазначений закон має власну сферу застосування ( регулюючи правові та організаційні засади здійснення архітектурної діяльності з метою формування сприятливого життєвого середовища, досягнення естетичної виразності, економічної доцільності і надійності будинків, споруд та їх комплексів). 
          Оскільки зазначені у якості "реконструкції" в Декларації  Відповідача роботи в нежитловому приміщенні за своїми ознаками ( без зміни зовнішніх розмірів фундаментів у плані, об`ємно-просторових характеристик та призначення) не підходять під визначення "будівництва" та "реконструкції" в розумінні вищенаведених норм, отже визначення їх у якості об`єкта сплати пайового внеску у розмінні вищенаведених вимог Закону, Закону №3038 не базується на їх нормах.
       Лише за наведеними в справі доказами ці будівельні роботи неможливо віднести навіть до капітального чи поточного ремонту, проте ознак будівництва об`єктів чи реконструкції існуючої забудови в розумінні  ст.2 Закону №3038 чи п.2 Перехідних та прикінцевих положень Закону вони не містять,  а зазначення про "реконструкцію під магазин промислових товарів" не свідчить про таку перебудову спірного приміщення, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, посилання на такі обставини позовна заява не містить, докази цього в  матеріалах справи відсутні.
       Також в матеріалах справи відсутні докази того, що спірне приміщення має ознаки окремого введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, функціональне призначення якого змінилося, в розумінні вищенаведених вимог закону.
Оскільки Прокурором заявлено вимоги про стягнення с Відповідача спірної суми, яку він вважає безпідставно збереженою останнім, саме Прокурор має довести законність та обґрунтованість своїх вимог в порядку ст.ст.13,74 ГПК України.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає таким, що не підтверджується наявними в матеріалами справи доказами висновок суду першої інстанції щодо  наявності у Відповідача обов`язку сплатити спірні кошти пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури міста Кременчука на підставі п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", нормах Закону України " Про регулювання містобудівної діяльності".
Судова колегія вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №   922/3049/18 та від 16.10.2020р. у справі №922/3693/18, оскільки предметом  спору та аналізу в даних справах  було покладення обов`язку з пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова замовника будівельних робіт з реконструкції нежитлових приміщень під житлові квартири, тобто зміну функціонального призначення цих приміщень (частини будинку), внаслідок чого відбулася зміна основних техніко-економічних показників  всієї будівлі, як окремого об`єкта будівництва (реконструкції). 
При цьому в зазначених постановах не зазначено про відступлення Верховного Суду від своїх попередніх висновків, зокрема, викладених в постанові від 8.05.2018р. у справі № 922/1641/17 що проведення реконструкції внутрішньої частини нежитлового приміщення без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаменту будівлі не є саме такими роботами, за якими, виходячи з цільового тлумачення Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності», може бути передбачено обов`язок укладення договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури міста.
За таких обставин, приймаючи означене рішення, суд першої інстанції помилково вважав доведеними обставини того, що Відповідач є замовником будівництва у розумінні зазначеного закону та як наслідок, помилково вважав наявним у нього  обов`язку з відповідної пайової участі.
Внаслідок апеляційного перегляду рішення суду судовою колегію не встановлено факту безпідставного збереження Відповідачем спірних коштів Позивача, тому не встановлено порушення права останнього  з боку Відповідача, за захистом (відновленням) якого Прокурор звернувся до суду. 
На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Полтавської області від 21.05.2024 року у справі №917/541/24 підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.1 ст.277 ГПК країни через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у справі слід прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати у справі в суді першої та апеляційної інстанції слід віднести на Прокурора, стягнувши з нього на користь Відповідача суму судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі  3634,00 грн.
Зі змісту прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що Відповідач вимагає відшкодувати за рахунок Позивача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, а також витрати на правову допомогу, понесену в суді першої та апеляційної інстанціях.
Стосовно витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, то Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що ним понесено (очікує понесення) судові витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи № 917/541/24 в суді першої інстанції в розмірі 20 000 грн 00 коп. Будь-якого попереднього розрахунку або обґрунтування цих витрат відзив на позов не містить, Відповідач в суді першої інстанції не надав доказів на підтвердження їх понесення.
Звертаючись за відшкодуванням таких витрат в суді апеляційної інстанції,  Відповідач не зазначив їх розміру і не навів орієнтовного розрахунку витрат на правову допомогу.
За змістом ч.ч.1,2 ст.124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
В постанові ВС від 14.12.2021 року у справі № 922/676/21 окремо звертається увага, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності.
Оскільки зазначене порушення Відповідачем  вимог процесуального законодавства позбавляє права інших учасників справи обґрунтовано заперечити щодо відшкодування за їх рахунок наведеної суми, з урахуванням вимог ч.2 ст.124 ГПК України, враховуючи принципи рівності і справедливості, а також недоведеності заявленого розміру таких витрат, судова колегія відмовляє Відповідачу у розподілі суми в 20 000,00 грн, яку він визначає у якості понесених витрат на правову допомогу в суді першої інстанції та відшкодуванні її за рахунок інших учасників справи, а також в розподілі таких витрат в суді апеляційної інстанції, розмір яких взагалі Відповідачем не визначений.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277,281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Луща Миколи Михайловича, Полтавська обл., м. Кременчук на рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2024 року у справі №917/541/24 - задовольнити.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 21.05.2024 у справі №917/541/24- скасувати.
Прийняти у справі №917/541/24 нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, Полтавська обл., м. Кременчук, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою  здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Кременчуцької міської ради, Полтавська обл., м. Кременчук до Фізичної особи-підприємця Луща Миколи Михайловича, Полтавська обл., м. Кременчук про стягнення 31280,00 грн. - відмовити.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції покласти на Полтавську обласну прокуратуру.
Стягнути з Полтавської обласної прокуратури    (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, pax UA118201720343130001000006160 ДКСУ м.Київ, код ЄДРПОУ 02910060) на користь Фізичної особи -підприємця Луща Миколи Михайловича (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі  3634,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                    О.В. Стойка

Суддя                                                                                           О.Є. Медуниця  

Суддя                                                                                           Д.О. Попков