ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 р. 	Справа № 480/5414/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, м. Суми, повний текст складено 12.03.24  у справі № 480/5414/23
за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю "Кафе-бар 24/7"  
до    Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Кафе-бар 24/7" (далі за текстом також – позивач, ТОВ "Кафе-бар 24/7") звернулося до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі за текстом також – відповідач, Управління), в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 8 ДФС-ФС від 21 квітня 2023 року про накладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кафе-бар 24/7» штрафу у розмірі 67000,00 грн.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною і скасовано постанову Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 8 ДФС-ФС від 21 квітня 2023 року про накладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кафе-бар 24/7» штрафу у розмірі 67000,00 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Північно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кафе-бар 24/7» 2684,00 грн в рахунок відшкодування судового збору.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач, з посиланням на обставини справи та нормативно-правове обґрунтування, наведені ним у відзиві на позовну заяву, зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов безпідставних висновків про визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови. 
Звертає увагу, що у спірних правовідносинах Управління не проводило заходи державного нагляду (контролю) ТОВ «Кафе-бар 24/7» з питань додержання законодавства про працю у порядку, визначеному Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», а відповідно відсутні підстави для видання припису та, як наслідок,  підстави для застосування до спірних правовідносин статті 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції вказав на безпідставність посилання відповідача у постанові про накладення штрафу на акт фактичної перевірки, яким зафіксовано порушення статті 24 КЗпП України у зв`язку з прийняттям Шостим апеляційним адміністративним судом постанови від 14.09.2021 у справі № 640/17424/19, проте Управління не погоджується з таким твердженням суду, оскільки вказана постанова суду не містить жодного посилання на те, що Порядок № 509 скасовано, чи до нього потрібно внести зміни, чи зміни, які були введенні Постановою № 823, не мають зворотного наслідку. Підставою для скасування Постанови № 823 стало недотримання принципів державної регуляторної політики при затвердженні Постанови Кабінету Міністрів України № 823, а отже, зміни, внесені в Порядок № 509 Постановою № 823, є чинними і підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Водночас зауважує, що ТОВ «Кафе-бар 24/7» у позовній заяві не посилалося на такі обставини і не визнавало їх як правову підставу скасування постанови про накладення штрафу. Відтак ці обставини не є предметом дослідження цієї справи.
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У додаткових поясненнях у справі відповідач зазначає, що Сумський окружний адміністративний суд, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кафе-бар 24/7», вказав на безпідставність посилання в постанові № 8 ДФС-ФС від 21.04.2023, як на підставу для накладення штрафу, на акт фактичної перевірки Головного управління ДПС у Сумській області від 20.03.2023 за №1632/18/19/PPO/43538487, у зв`язку з втратою чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю». Однак таке твердження є законодавчо необґрунтованим з огляду на правову позицію Верховного Суду,  викладену у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23.
Додатково звертає увагу, що Сумський окружний адміністративний суд в оскаржуваному рішенні погодився з висновками Головного управління ДПС у Сумській області, викладеними в акті фактичної перевірки від 20.03.2023 за № 1632/18/19/РРО/ НОМЕР_1 , щодо порушення ТОВ «Кафе-бар 24/7» статті 24 КЗпП України, однак за формальних причин фактично звільнив позивача від відповідальності у вигляді сплати штрафу у розмірі 67000,00 грн, що не відповідає принципам адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 20.03.2023 інспекторами Головного управління ДПС в Сумській області складено акт фактичної перевірки № 1632/18/19/РРО/ НОМЕР_1 , яким зафіксовано порушення позивачем вимог статті 24 КЗпП України в частині допуску 11.11.2022 до роботи ОСОБА_1 без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу (а.с. 37-39).
Вказаний акт перевірки податковим органом 22.03.2023 направлений до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 43).
21.04.2023 начальником Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці прийнята постанова № 8 ДФС-ФС про накладення на позивача штрафу у розмірі 67000,00 грн на підставі абзацу другого частини другої ст. 265 КЗпП України (а.с. 12-14).
Не погодившись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне рішення не відповідає критеріям, визначеним частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Трудові відносини всіх працівників в Україні врегульовані Кодексом законів про працю України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
За змістом статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною першою статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Згідно з частиною другою статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Україні від 11 лютого 2015 року N 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
За приписами підпункту 9 пункту 4 Положення, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.
Підпунктом 54 пункту 4 Положення передбачено, що Державна служба України з питань праці має право накладати у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.
Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 за N 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
У пункті 1 та 2 Порядку визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" (далі - штрафи).
Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи накладаються, окрім іншого, на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Податковим кодексом України передбачено право контролюючого органу (органів Державної фіскальної служби) проводити фактичну перевірку дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками ( найманими особами).
Згідно з положеннями п. 80.6 ст. 80 Податкового кодексу України під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо).
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21.04.2021 року № 260/586/20 та від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20:
акти перевірки ДПС є самостійними підставами для винесення постанови про застосування штрафу;
у разі наявності акта ДПС немає необхідності в проведенні органами Держпраці додаткових заходів державного нагляду (контролю);
положення ч. 8 ст. 265 КЗпП України не забороняють накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, як це передбачено Порядком.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення позивачем вимог статті 24 КЗпП України в частині допуску 11.11.2022 до роботи ОСОБА_1 без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, вважає ці обставини доведеними в ході судового розгляду справи.
Так, із протоколу, складеного 11.11.2022 інспектором СЮП Сумського РУП майором поліції Савченко Л. О. відносно гр. ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 156 КУпАП та її пояснень (а.с. 40,41) вбачається, що 11.11.2022 остання виконувала обов`язки бармена кафе-бару «24/7» за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Сумської міської ради від 24.11.2022 за № 752 ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за ч. 2 ст. 156 КУпАП.
У повідомленні про прийняття працівника на роботу (а.с. 23), поданого позивачем 14.11.2022 до податкового органу, у графі 9 «номер наказу про прийняття на роботу» вказано № 1, у графі 10 «дата видання наказу про прийняття на роботу/дата укладання договору» вказано 14.11.2022, у графі 11 «дата початку роботи» - вказана 15.11.2022. Отже, позивач сам визначив дату прийняття на роботу як 14.11.2022, з початком роботи 15.11.2022, що спростовує його твердження, викладене у позовній заяві про укладення трудового договору з ОСОБА_1 01.11.2022.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не заслуговують на увагу твердження позивача про неможливість своєчасно подати повідомлення про прийняття працівника на роботу через відсутність електропостачання, оскільки відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 за № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту» за відсутності технічної можливості подання повідомлення про прийняття працівника на роботу повідомлення подається у формі документа на папері згідно з додатком в силу припису пункту 2 цієї постанови. Отже, якщо у позивача не було можливості подати повідомлення в електронній формі, то він зобов`язаний був подати його в паперовій формі до ГУ ДПС у Сумській області особисто через центр обслуговування платників податків або направити поштою.
Так само позивачем не надано доказів на підтвердження відключення електричної енергії впродовж періоду з 01.11.2022 по 14.11.2022 за місцезнаходженням підприємства чи його посадових осіб.
Водночас відповідно до статті 16 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265 Кодексу законів про працю України, не застосовуються.
Згідно з пояснювальною запискою до вказаного Закону метою законопроекту є врегулювання окремих питань трудових відносин між працівником та роботодавцем в умовах воєнного часу, враховуючи необхідність забезпечення збалансованості між скороченням видатків роботодавців на оплату відпусток, надурочних годин, годин роботи у святкові та вихідні дні тощо, та забезпеченням мінімально необхідних прав та гарантій працівників. Прийняття законопроекту створить умови для належного функціонування підприємств та установ в умовах воєнного часу, шляхом дерегуляції окремих умов трудових відносин, оперативного залучення працівників до виконання роботи, усунення кадрового дефіциту та браку робочої сили.
Отже, на період воєнного стану законодавець, з метою забезпечення умов для належного функціонування підприємств, оперативного залучення працівників, усунення кадрового дефіциту та браку робочої сили скасував штрафи (відповідальність), передбачені ст. 265 КЗпП України, за умови усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю).
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в спірних правовідносинах не варто застосовувати буквальне тлумачення норми ст. 16 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", а слід до вказаної норми застосовувати розширювальне тлумачення норм права, оскільки зміст норми, є більш широким, ніж її текстуальне вираження. Тобто штрафи, передбачені статтею 265 КЗпП України, не застосовуються у період дії воєнного стану за умови усунення порушень, виявлених під час здійснення перевірок. Вказане випливає із мети законопроекту, а саме, забезпечення належного функціонування підприємств та установ в умовах воєнного часу, шляхом дерегуляції окремих умов трудових відносин, оперативного залучення працівників до виконання роботи, усунення кадрового дефіциту та браку робочої сили.
Як установлено судом, позивач 14.11.2022 подав повідомлення про прийняття ОСОБА_1 на роботу, тобто станом на дату розгляду відповідачем порушення законодавства про працю та зайнятість населення, виявлене під час перевірки порушення було усунуто. Отже, станом на 21.04.2023 підстави для застосування штрафу були відсутні з огляду на норми ст. 16 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", що є підставою для визнання протиправною та скасування спірної постанови.
Крім того, суд першої інстанції зазначив таке.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 за № 509 (далі - Порядок № 509).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 509 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю") штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Пунктом 4 Порядку № 509 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю") передбачено, що під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінекономіки, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 та постановою Верховного Суду від 09.11.2022, визнано протиправною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю", якою, серед іншого, внесено зміни до Порядку № 509, в тому числі в частині можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, а також порядку розгляду справи про накладення штрафу.
Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 набрало законної сили 14.09.2021.
Згідно з приписами статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині.
Відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, треба розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
30.09.2010 Конституційний Суд України ухвалив рішення № 20-рп/2010 у справі щодо конституційності Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 08.12.2004 № 2222-IV, яким визначено юридичні наслідки визнання нормативно-правового акта нечинним, часові межі чинності такого акта, а також і відповідні межі дії відновлених норм з початкової редакції Основного Закону.
Суд першої інстанції зазначив, що визнання нечинною з 14.09.2021 в судовому порядку Постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю" впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин (розгляду справи про накладення штрафу і винесення 21.04.2023 спірної постанови про накладення штрафу) відповідні норми Постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823 не підлягали застосуванню.
Отже, зважаючи на наведене, суд першої інстанції вказав, що Порядок № 509 підлягав застосуванню в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю". Пунктом 2 Порядку № 509 у відповідній редакції передбачалося можливість накладення штрафу на підставі акта лише документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю, а не акта фактичної перевірки, що має місце в даному спорі. Відтак посилання відповідача у постанові на акт фактичної перевірки, як на доказ, яким зафіксоване порушення позивачем законодавства про працю є безпідставним.
Колегія суддів зауважує на те, що вказані обставини судом першої інстанції у постанові були зазначені як додаткові при вирішенні питання щодо задоволення позовних вимог і на висновки суду про визнання протиправною та скасування спірної постанови не впливають.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення не відповідає вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є необґрунтованим та безпідставним.
Доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат. 
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2024 у справі № 480/5414/23 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    В.Б. Русанова