Постанова
Іменем України
 
04 липня 2024 року                                 
                                                
м. Київ 
 
провадження №22-ц/824/12199/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., 
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Печерського районного суду м. Києва
 
від 16 жовтня 2023 року
 
в складі судді Новака Р. В.
 
у цивільній справі №757/14456/21-ц Печерського районного суду м. Києва
 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» 
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення заборгованості, 
 
У С Т А Н О В И В:
 
У березні 2021 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» (далі - ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС») звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом до   ОСОБА_1 , як власника паркомісць, у якому посилаючись на невиконання останньою умов договору про утримання підземної стоянки і прилеглої території, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив:
 
-         стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за надані послуг в розмірі             36 560,00 грн - основного боргу; 3298,17 грн - інфляційної складової боргу, 825,55 грн - 3% річних, пеню - 1 279,91 грн.
 
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_1 є власником паркомісць 100, 101 секція Б за адресою: АДРЕСА_1 та 01.10.2007 між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» укладено договір №1-10-100,101Б/СТ13 про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території.
Позивач вказував, що за умовами вказаного договору власник машиномісць зобов`язалася сплачувати послуги виконавця по експлуатації та приймати участь у витратах по її утриманню, а виконавець ТОВ «Позняки-Автосервіс», зобов`язався забезпечувати експлуатацію та обслуговування стоянки та прилеглої території, зберігання транспортного засобу власника на стоянці. Умовами вказаного договору визначені зобов`язання кожної із сторін. У вартість наданих послуг включено: водопостачання, електроенергію, телефон, касове обслуговування, прибирання стоянки та прилеглої території, загальногосподарські витрати, заробітну плату обслуговуючого персоналу, обов`язкові відрахування, збори, платежі і податки, передбачені чинним законодавством.
Додатковою угодою № 1 від 15.03.2015 збільшено тариф за утримання паркомісць.
З 01.01.2018 відповідач належним чином не виконувала зобов`язання зі сплати коштів за обслуговування машиномісць та не приймає участі у витратах по утриманню підземної автостоянки та прилеглої території. Станом на 01.09.2022 заборгованість відповідача перед позивачем складає:       36 560,00 грн - заборгованості за надані послуги з обслуговування і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території; 3 298,17 грн - інфляційних втрат; 825,55 грн - 3% річних; 1 279,91 грн - пені.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач подала до суду відзив, у якому остання заперечувала факт підписання додаткової угоди № 1 від 15.03.2015 і прийняття нею умов, передбачених такою угодою та просила відмовити у задоволенні позову.
Зазначила, що вона повністю виконувала та виконує належним чином умови договору №1-10-100, 101-Б/СТ13 від 01.10.2007 щодо оплати, у тому числі і в межах заявлених вимог з 01.01.2018 до 01.07.2021.
Про зміну тарифів її не повідомляли і жодних додаткових угод вона не підписувала, а тому розрахунок заборгованості здійснено на основі такрифів, які нею не погоджені.
Зазначила, що саме після її повідомлення позивачу про неналежне виконання своїх обов`язків з утримання машиномісць та прилеглої території, позивач в односторонньому порядку змінив тарифи на обслуговування та виставив відповідачу рахунок №2449 від 03.08.2020 на загальну суму 24 760,00 грн. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.10.2023 позов задоволено у повному обсязі.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції проігноровано, що строк дії договору №1-10-100, 101-Б/СТ13 від 01.10.2007 закінчився 30.09.2008, а тому позов пред`явлено за неіснуючим правочином.
Також зазначала, що суд не звернув уваги на те, що наявна додаткова угода від 01.09.2021, яка не підписана нею, і вона заперечувала отримання такого документу, а тому він є неналежним доказом у справі.
Також вважала, що позивач не довів обставини підвищення тарифів на обслуговування паркомісць, так як інших додаткових угод матеріали справи не містять.
За вказаних обставин, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року.
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила проводити розгляд справи у судовому засіданні з її викликом.
Колегія суддів вважає, що клопотання скаржника не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. 
Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею письмово, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.
 
Зважаючи на те, що відповідач не надала переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.
 
Позивач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без виклику учасників справи.
Відповідач, належним чином повідомлена про розгляд її апеляційної скарги на рішення суду від 16.10.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 138, 114).
 
Позивач належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги відповідача на рішення суду від 16.10.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 229, 232).
Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції та дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником паркомісць 100, 101 секція Б за адресою: АДРЕСА_1 
Також судом встановлено, що видом діяльності обслуговуючої організації ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» є утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якому знаходяться паркомісця 100, 101 секція Б, належні ОСОБА_1 
01.10.2007 між ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» (виконавець) та ОСОБА_1 (власник) укладено договір №1-10-100,101/СТ13 про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилягаючої території, предметом якого є надання виконавцем послуг з обслуговування паркомісць №100, АДРЕСА_2 , і прилягаючої території, збереження транспортних засобів власника на стоянці, а власник оплачує послуги виконавця по обслуговуванню стоянки і бере участь у витратах по її утриманню.
У вартість наданих послуг включено: водопостачання, електроенергію, телефон, касове обслуговування, прибирання стоянки та прилеглої території, загальногосподарські витрати, заробітну плату обслуговуючого персоналу, обов`язкові відрахування, збори, платежі і податки, передбачені чинним законодавством (п. 4.2 Договору).
Отже з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» виникли правовідносини щодо утримання останнім, як виконавцем, двох паркомісць, належних Луганській на праві власності, за що остання зобов`язана сплачувати за надані послуги.
Судом також установлено, що відповідачка у період з січня 2018 року по травень 2020 року частково сплачувала рахунки за комунальні послуги ТОВ «ПОЗНЯКИ-АВТОСЕРВІС» (а. с. 4, 45-47). 
03.08.2020 відповідачу від позивача надійшов рахунок на оплату №2449, де зазначена заборгованість у розмірі 24 000,00 грн, а також комунальні послуги за серпень 2020 року за 2 паркомісця у розмірі 780 грн (за тарифом 380,00 грн за місце (а. с. 48).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 заперечувала факт погодження додаткових угод, що стосуються підвищення тарифів до договору №1-10-100,101/СТ13 від 01.10.2007 та зазначала, що сплачувала за тарифами, передбаченими умовами договору.
Посилання ОСОБА_1 на відсутність підписаних нею додаткових угод, не спростовує висновку суду щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки незважаючи на відсутність письмового договору про надання послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, між сторонами у справі фактично склалися саме такі зобов`язальні правовідносини, оскільки Позивач надає Відповідачу послуги з утримання та обслуговування машиномісця, які не можуть бути відокремлені, фактично надаються, а тому Відповідач, як власник цього нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 02.12.2020 y справі №761/48615/18.
Верховний Суд зазначив, що відсутність договірних відносин між сторонами не може бути підставою для звільнення Відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання машиномісця, оскільки такі послуги не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких Відповідач не може бути позбавлений у зв`язку з специфікою їх надання (прибирання, охорона, утримання систем пожежної безпеки, освітлення, тощо, які здійснюється для власників усіх машиномісць одночасно). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.
Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Тобто, ст. 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням охорону його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
З огляду на фактичне визнання ОСОБА_1 факту користування послугами та їх часткової оплати за спірний період, то остання має сплачувати фактичну вартість наданих послуг.
Більше того, у договорі від 01.10.2007 зазначено що тарифи на утримання машиномісць збільшуються у випадку зміни вартості комунальних послуг, які неодноразово збільшувалися на підставі нормативних актів з 2007 року.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довела факту неналежного виконання позивачем свої обов`язків з утримання машиномісць, належних відповідачці на праві власності.
Згідно з п. 5.5 договору №1-10-100,101/СТ13 від 01.10.2007, у разі неякісного виконання виконавцем своїх обов`язків власник припиняє будь-які виплати виконавцю до усунення недоліків.
Проте матеріалів справи не містять доказів на підтвердження звернення відповідача до позивача щодо неналежного виконання договору, чи надання роз`яснень щодо сум зазначених в рахунках на оплату послуг з утримання паркомісць.
Більше того, як визнала сама відповідачка, вона сплачувала за послуги у спірних періодах, на підтвердження чого долучила квитанції. 
Також з рахунку на оплату №2449 від 03.08.2020 ОСОБА_1 було відомо про актуальні тарифи, однак матеріали справи не містять доказів, що остання оскаржувала такі тарифи та нарахування до виконавця.
Посилання скаржника на те, що строк дії договору від 01.10.2007 закінчився у 2008 році, а тому зобов`язань щодо сплати не було не приймаються колегією суддів, адже в суді першої інстанції ОСОБА_1 визнала, що виконувала умови даного договору.
Очевидно, що дії відповідачки, щодо заперечень наявності її зобов`язань зі сплати коштів на утримання парко місць, через закінчення строку дії договору, суперечить її попередній поведінці, що проявлялася у сплаті нею таких платежів протягом спірного періоду з 2018 року по липень 2021 року є недобросовісними.
Аналогічний висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі 390/34/17.
Оскільки розрахунок заборгованості, наданий позивачем не спростовувався відповідачем суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову у повному обсязі.
З огляду на наведене суд першої інстанції вірно встановив обставини, щодо наявного обов`язку ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна, оплачувати виконавцю надані ним послуги за актуальними тарифами, на підставі нормативно-правових актів, а тому дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у своїй апеляційній скарзі позивач.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму  для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України             
                                       П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                    О. Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                                   О. В. Желепа
 
О. В. Немировська