ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 вересня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/2275/24	
(суддя Новікова І.В., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Шальєвої В.А.,     
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною  скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року у справі №280/2275/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
                                                             ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 11 березня 2024 року звернувся до суду з позовом військової частини НОМЕР_1 , згідно з яким просить:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 25.05.2020 по 17.02.2023, у сумі 555053,60 грн;
стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 25.05.2020 по 17.02.2024, у сумі 555053,60 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою відповідачем сум, що належали до виплати позивачу при звільнені, відповідач повинен здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2020 по 17.02.2024 у розмірі 555053,60 грн. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року, у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково.
Суд стягнув з військової «частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 111164,10 грн. (сто одинадцять тисяч сто шістдесят чотири гривні 10 копійок).»
У задоволенні позову в іншій частині - відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, що є підставою для задоволення вимог позивача щодо нарахування середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та з`ясування судом обставин справи не в повному  обсязі оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що позивачем подано до суду два позови про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до одного й того ж відповідача. 
Зазначає про те, що період затримки розрахунку при звільненні у вказаних справах є: у справі №280/677/24 – з 24.05.2020 по 19.12.2023р., а у справі №280/2275/24 – з 25.05.2020 по 17.02.2024 р. 
Крім того, середньоденна заробітна плата позивача складає не 580,60 грн, а 374,58 грн, оскільки винагорода за участь в АТО/ООС є додатковою виплатою військовослужбовцям. 
Посилається на відсутність підстав для застосування до спірних відносин трудового законодавства. 
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, позивач просить у її задоволені відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач до 24.05.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 позивача 24.05.2020 було звільнено в запас відповідно до пункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 10).
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.2022 по справі №280/2330/22 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та вирішено:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 27 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 27 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, січень 2008 року;
в іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.06.2023 по справі №280/2330/22 частково задоволено апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 , рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.2022 року – в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця січень 2008 року – скасовано, та в цій частині у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Постановою Верховного Суду від 24.01.2024 по справі №280/2330/22 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2023 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати й виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 27 червня 2016 року до 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року. У цій частині залишено в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року. У іншій частині постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2023 року залишено без змін.
На виконання рішення суду по справі №280/2330/22, 17.02.2024 ОСОБА_1 перераховано грошові кошти в розмірі 68317,30 грн.
Правомірність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2020 року по 16 лютого 2024 року є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, виходить з наступного.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати належної позивачеві суми індексації грошового забезпечення на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.
Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За таких обставин, оскільки з позивачем на день його виключення із списків особового складу військової частини не було проведено усіх необхідних виплат, зокрема не було здійснено виплату індексації грошового забезпечення, то позивач має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на зміну нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, а як наслідок відсутність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за повний період затримки розрахунку при звільненні. 
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19 липня 2022 року.
Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до 19 липня 2022 року і після цього.
Період з 25 травня 2020 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати він може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19 липня 2022 року до 17 лютого 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. 
Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 23.05.2024 у справі №560/11616/23.
Отже враховуючи зазначені положення законодавства суд першої інстанції стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказані періоди. 
Однак вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції надав помилкової оцінки доводам відповідача щодо подання позивачем до суду двох позовів про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та не врахував зазначені обставини при розгляді цієї справи.
Між тим, згідно з рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/677/24 від 08.04.2024 р, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.08.2024 року позов ОСОБА_1 , як встановлено судом, до військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2020 р по день фактичного розрахунку було задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2020 року по 22 листопада 2022 року та стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2020 року по 22 листопада 2022 року в сумі 8 139 (вісім тисяч сто тридцять дев`ять) грн. 15 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Враховуючи те, що положення статті 117 КЗпП України не передбачають окремого стягнення середнього заробітку за кожний вид або розмір належних звільненому працівникові сум, зазначене свідчить про те, що вимоги ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення з  військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2020 року по 22 листопада 2022 року судами вже розглянуто.
При цьому позивач під час розгляду цих справ мав право та можливість повідомити суд про наявність іншої заборгованості та її не виплату, проте не зробив цього.   
Відповідно до п.4 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
 За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття провадження по справі 280/2275/24 в частині позовних вимог за період з 25.05.2020 р по 22.11.2022 р, оскільки спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже вирішений, про що постановлено рішення суду, яке набрало законної сили.
Щодо позовних вимог за період з 23.11.2022 року по 17.02.2024 р слід зазначити наступне.
Так як зазначалася раніше період з 19 липня 2022 року по 17 лютого 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.
Отже,  шість місяців це період з 19.07.2022 по 18.01.2023, а тому вимоги про нарахування середнього заробітку за період з 19.01.2023 року до 17.02.2024 задоволенню не підлягають.
Як наслідок, період за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку від відповідача є період з 23.11.2022 року по 18.01.2023 р який становить 57 календарних днів. 
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 №100 (далі - Порядок №100) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, відповідно до довідки військової частини перед звільненням позивача у травні 2020 року у березні та квітні 2020 року йому було виплачене грошове забезпечення, у кожному місяці, в розмірі 11424,79 грн. 
При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача щодо неврахуванні в складі грошового забезпечення позивача сум грошової винагороди за безпосередню участь в ООС, оскільки ця виплата є додатковою виплатою військовослужбовцю.
Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 374,58 грн ((11424,79 грн + 11424,79 грн) / 61 день).
Враховуючи те, що за період з 23.11.2022 по 18.01.2023 складає 57 календарних днів, тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить 21351,06 грн (374,58 грн х 57 календарних днів).
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що на користь позивача за період з 23.11.2022 року по 18.01.2023 року підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21351,06 грн. 
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо інших пояснень, викладених в апеляційній скарзі, слід зазначити наступне.
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. 
Крім того, слід зазначити, що відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення про часткове задоволення позову при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для його скасування та прийняття нової постанови якою провадження у цій справі в частині позовних вимог за період з 25 травня 2020 року по 22 листопада 2022 року слід закрити, в іншій частині позов слід задовольнити частково.
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 4 частини 1 статті 238, пунктом 2 частини 1 статті 315, пунктами 2, 4 статті 317, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
                                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року у справі №280/2275/24 – скасувати та позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2022 року по 18 січня 2023 року. 
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2022 року по 18 січня 2023 року у розмірі становить 21351  (двадцять одну тисячу триста п`ятдесят одну) гривню 06 копійок.
Провадження у справі №280/2275/24 в частині позовних вимог за період з 25 травня 2020 року по 22 листопада 2022 року закрити. 
У задоволені позову в іншій частині – відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 11 вересня 2024 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва