УХВАЛА

08 серпня 2024 року 
м. Київ

справа №990/241/24
адміністративне провадження № П/990/241/24  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Радишевської   О.Р.,
суддів - Прокопенка О.Б., Смоковича М.І., Мацедонської В.Е., Кашпур О.В.,
перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України в частині,
УСТАНОВИВ:
25 липня 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України В. Зеленського з вимогою:
- визнати протиправним і нечинним Указ Президента України від 10.03.2023 №145/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію позиції 99 Додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023 (щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) (відповідно до Закону України «Про санкції») до ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 або ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач також просив визнати поважними причини неподання позовної заяви у встановлений законом строк та поновити строк на звернення до адміністративного суду. Цю заяву позивач мотивував тим, що: 1) оскаржуваний указ не був доведений до нього будь-яким способом; 2) він є громадянином Республіки Кіпр, не має зв`язків, бізнес-інтересів чи будь-яких життєвих інтересів на території України, у зв`язку з чим не зобов`язаний та не має реальної можливості відстежувати політичні рішення іноземної держави; 3) в оскаржуваному указі були допущені помилки в написанні ім`я та прізвища позивача, що унеможливило своєчасне виявлення факту порушення прав; 4) особливість предмету позову вказує на те, що конкретну дату порушення прав установити неможливо.
Ухвалою Верховного Суду від 30.07.2024 визнано неповажними заявлені позивачем причини пропуску строку звернення до суду та залишено позов без руху; Для усунення недоліків позовної заяви позивачеві запропоновано звернутися до суду з заявою із наведенням інших підстав для поновлення строку.
07 серпня 2024 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків, у якій позивач не зазначив нових підстав для поновлення строку, натомість заперечив проти мотивів Суду, з яких він визнав неповажними зазначені у позові обставини неповажними.
Так, позивач повторно зауважив, що про порушення своїх прав він довідався лише після того, як від Офісу Президента України отримав відповідь від 17.11.2023 №45-01/1047 на адвокатський запит його представника. За доводами позивача він не міг знати про порушення свої прав раніше, адже відповідно до оскаржуваного Указу санкції застосовувалися до «Mkhitarian Aaron», тоді як правильним написанням ім`я та прізвища позивача є « ОСОБА_1 ». Позивач доводить, що ця помилка була істотною, адже за відсутності в Указі та додатках до нього паспортних даних така помилка заважала ідентифікації адресата санкцій.
Суд не погоджується з такими аргументами позивача, оскільки оскаржуваний Указ містив достатньо відомостей, щоб ідентифікувати адресата санкцій. Поряд із ім`ям та прізвищем у вказаному рішенні було також зазначено дату народження - 03.12.1984 та громадянство - Республіка Кіпр.
У сукупності з повідомленими позивачем обставинами про те, що у нього виникли труднощі із обслуговуванням банківських рахунків у країні громадянства у зв`язку з накладенням санкцій Україною (що і стало причиною для пошуку відповідної інформації в мережі Інтернет, а в подальшому - для укладення договору про надання правничої допомоги), у позивача не могло виникнути сумніву, що позиція 99 додатку до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10.03.2023, стосувалася саме його. Суд також зазначає, що оскаржуваним наказом санкції були також застосовані й до підприємств, які раніше позивач (з його слів) очолював. Позивач у позові допускає, що саме його зв`язок з відповідними підприємствами міг бути причиною застосування санкцій і до нього, а тому його аргументи про те, що лише офіційне підтвердження (під яким позивач розуміє відповідь на адвокатський запит) могли розвіяти його сумніви є безпідставними.
Посилання позивача на свій статус іноземця, який не має соціально-економічних зв`язків із Україною як на причину вважати, що він пропустив строк з поважних причин, вже було оцінено Судом в ухвалі про залишення позову без руху від 30.07.2024, а також в ухвалах Верховного Суду від 01.04.2024 і 16.04.2024 у справі №990/89/24 під час першого звернення позивача до Верховного Суду з аналогічним позовом і Суд не вбачає підстав для зміни підходу для оцінки цих обставин.
Незнання іноземцями, які опинилися під дією санкцій, законодавства України або ж відсутність у таких іноземців зв`язку із Україною не дають підстав застосовувати щодо позивача закони України в інший спосіб, аніж до інших осіб. Зокрема й тоді, коли це стосується строків звернення до суду за правилами адміністративного судочинства України.
Посилання позивача на підтримку доводів про зворотнє на ухвалу Верховного Суду від 07.08.2023 у справі №990/134/23 Суд відхиляє, адже в цій же справі Верховний Суд після відкриття провадження у справі повернувся до питання дотримання позивачем строку звернення до суду й в подальшому постановив ухвалу від 27.09.2023, якою залишив позов без розгляду з підстав пропуску строку звернення. У вказаній ухвалі Верховний Суд, оцінюючи схожі аргументи, зазначив, що «Не беруться до уваги Верховним Судом й доводи щодо неволодіння позивачами українською мовою, оскільки статус позивачів як громадян Грузії не надає їм порівняно з іншими особами жодних переваг як у вигляді особливого порядку інформування про застосування персональних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), так і у вигляді особливого визначення початку перебігу строку на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду; публікація ж оскаржуваного Указу державною мовою не є звуженням прав позивачів, оскільки вони мають право користуватися послугами перекладача та за наявності відповідних підстав могли звернутись до суб`єктів надання безоплатної вторинної правової допомоги в порядку, визначеному Законом України "Про безоплатну правову допомогу" від 02 червня 2011 року №3460-VI».
Залишаючи позов без руху, Суд також звернув увагу позивача на те, що з цим позовом він звернувся  25.07.2024 - через три місяці після того, як Верховний Суд ухвалою від 16.04.2024 у справі №990/89/24 повернув аналогічний позов як такий, що поданий за межами строку звернення до суду без існування поважних причин пропуску строку звернення. В ухвалі про залишення позову без руху від 30.07.2024 Суд установив, що зазначену ухвалу представник позивача отримав 18.04.2024 через підсистему «Електронний суд», а тому відхилив аргументи про те, що повторно позов подано без зволікань у найкоротший строк. 
Заперечуючи щодо висновків Суду цій частині, позивач зазначає, що Суд неправильно пов`язує можливість повторного звернення до суду із датою доставлення копії ухвали Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №990/89/24 до електронного кабінету його представника. Позивач доводить, що власне оригінал позовної заяви та долучені до неї докази його адвокат зміг отримати лише 13.06.2024. При цьому, отримавши ухвалу Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №990/89/24 адвокат позивача неодноразово контактував із Верховним Судом з метою отримання матеріалів позову особисто в приміщенні суду, проте суд вирішив все ж направити їх поштою, від якої адвокат не отримував сповіщень про наявність кореспонденції.
Зазначені доводи не є підставою вважати, що позивач не зволікав із повторним зверненням до суду.
Суд зазначає, що ухвала Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №990/89/24 була доставлена до електронного кабінету представника позивача - адвоката Микити Ларінова 18.04.2024  о 17:47 год і в розумінні КАС України вважається врученою йому 19.04.2024.
Щодо матеріалів позову та його додатків, які двічі поверталися на адресу суду з довідками Укрпошти «за закінченням терміну зберігання», то Суд зазначає, що вказане не могло бути перешкодою для звернення до суду раніше. Ураховуючи, що перший позов був повернутий саме з підстав пропуску строку звернення до суду, позивач (його представник) не могли не розуміти процесуальних наслідків такого тривалого очікування на повторне звернення. До того ж Суд зауважує, що до первісного позову (крім ордеру та документу про сплату судового збору) були приєднані копії відповідних доказів, оригінали яких мали б бути у позивача чи його представника. Позивач не зазначає причин, через які він не міг у розумний строк сформувати нового позову, зокрема через підсистему «Електронний суд», якщо йдеться про небажання позивача нести додаткові витрати на виготовлення паперових копій. Що ж до квитанції про сплату судового збору, оригінал якої був долучений до первісного позову, то позивач міг отримати її дублікат, або ж зазначити, що її буде приєднано після отримання матеріалів первісного позову.
Отже, повідомлені позивачем обставини не свідчать, що повторне звернення до суду відбулося без зволікань, або ж що були нездоланні об`єктивні причини для такої тривалої затримки.
Підсумовуючи викладене, Суд зазначає, що позивач не довів, що про порушення своїх прав він довідався лише після отримання відповіді Офісу Президента України від 17 листопада 2023 року на адвокатський запит від 30 жовтня 2023 року, та не навів вагомих причин, які б виправдовували його зволікання із повторним звернення до суду після постановлення Верховним Судом ухвали від 16.04.2024 про повернення первісного позову.
Згідно з частинами першою, другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Керуючись статтями 22, 122, 123, 169, 248, 266 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України в частині повернути особі, яка її подала.
Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.
Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:                                                                                О.Р. Радишевська

Судді:                                                                                          О.Б. Прокопенко

                                                                                          М.І. Смокович

                                                                                          В.Е. Мацедонська

                                                                                          О.В. Кашпур