КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1325/2024

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                              Справа № 753/22007/23
 
18 липня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
 при секретарі            - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заінтересованої особи  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року у складі судді Якусика О.В., у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,-
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2023 року   ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно    ОСОБА_3 .
Заява обгрунтована тим, що сторони є співвласниками в рівних частках квартири                 АДРЕСА_1 . 
Під час  перебування у шлюбі з листопада 2008 року по червень 2023 року у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано, однак вони продовжують проживати разом у вказаній вище квартирі.
Починаючи з квітня 2023 року ОСОБА_1 почав вчиняти домашнє насильство психологічного та фізичного характеру по відношенню до неї, за що він неодноразово притягувася до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 1, 2 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушеня.
Постановами Дарницького районного суду міста Києва у справах № 753/7083/23, №753/13177/23, №753/13373/23, №753/19652/23, №753/19622/23; №753/19623/23; №753/19621/23  ОСОБА_3 а визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передаченого як частиною 1, так і частиною 2 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушеня. Під час розгляду цих справ заінтересована особа ОСОБА_1 визнавав свою вину.
Заявник зазначала, що заінтересована особа ОСОБА_1 нехтує будь-яким нормальним ставленням до неї, що у подальшому може призвести до більшого погіршення її психологічного здоров`я, а також не бажає змінювати свої звички та ставлення до неї з метою нормалізації ситуації, що склалася.
З урахуванням викладеного, заявник  ОСОБА_2 а просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 строком на шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці фактичного проживання з ОСОБА_2 за адресою:  АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено частково.
Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ,   АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на строк два місяці, яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці фактичного проживання з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ,    АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за адресою:   АДРЕСА_2 .
В іншій частині вимог заяви про видачу обмежувального припису відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, заінтересована особа  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 рокув частині задоволених вимог  ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви  ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції, яким було частково задоволено заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , прийняте з порушенням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.
Зазначає, що під час вирішення питання щодо застосування такого заходу, як видача обмежувального припису, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
У судовому засіданні він,  ОСОБА_1 , заперечував проти поданої заяви про видачу щодо нього обмежувального припису та зазначав, що у нього із ОСОБА_2 виникають сварки з майнових та інших побутових питань, пов`язаних із перебуванням у шлюбі, однак він не застосовував до заявниці насильства, натомість вона всіляко його провокує та маніпулює ним, що призводить до сварок, а також з будь-якого приводу ОСОБА_2 викликає поліцію.
Вважає, що судом першої інстанції було проігноровано вищезазначені норми законодавства, відсутність розумного співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, не взято до уваги його пояснення, що призвело до прийняття незаконного та необгрунтованого рішення, адже відповідно до нормчинного законодавства ніхто не може бути позбавлений права користування та розпорядження власним майном, враховуючи те, що він є співвласником квартири   АДРЕСА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
 
Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 29 грудня 2023 року визначено склад колегії суддів: ОСОБА_11- головуючий суддя, судді:  Невідома Т.О., Нежура В.А. для розгляду справи № 753/2207/23.
Згідно довідки управління кадрового забезпечення № 133/03-21/24 від 03 липня 2024 року суддя ОСОБА_11 звільнений від виконання службових обов`язків зі здійснення правосуддя у період з 01.07.2024 року по 31.10.2024 року відповідно до наказу голови суду Головачова Я.В. від 24 червня 2024 року №463-ОС.
У зв`язку настанням обставин, які унеможливлюють участь судді-доповідача ОСОБА_11 у розгляді справи, призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи на підставі розпорядження керівника апарату від 03 липня 2024 року.
Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Левенець Б.Б., Борисова О.В. для розгляду справи                      № 753/2207/23.
В судовому засідані  ОСОБА_1 та його представник адвокат Борух  Віктор Анатолійович повністю підтримсали доводи апляційної скарги та просили її задовольнити.
Заявниця  ОСОБА_8 в судове засідання  не з`явилась, про день та час розгляду справи апеляційним судо повідомлена у встановленому  порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у її відстуності.
 
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення заінтересованої особи та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга заінтересованої особи ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року.
Від шлюбу у сторін є двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Сторони проживають у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності.
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 08 травня 2023 року у справі № 753/7083/23 встановлено, що 30 квітня 2023 року, о 22 год. 30 хв., ОСОБА_1 вчинив конфлікт з дружиною ОСОБА_2 під час якого погрожував побиттям, забирав речі та документи, чим скоїв психологічне насильство в сім`ї, тобто, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2023 року у справі № 753/13373/23 встановлено, що 16 липня 2023 року, о 23 год. 20 хв., ОСОБА_1 вчинив відносно колишньої дружини ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, зокрема, лаявся у бік потерпілої нецензурною лайкою, чим завдав їй психологічні страждання, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_2 , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року у справі № 753/13177/23 встановлено, що 23 липня 2023 року, о 23 год. 45 хв., ОСОБА_1 вчинив сімейну сварку зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_2 , під час якої висловлювався в бік останньої нецензурною лайкою, погрожував, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу.
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року у справі № 753/19622/23 встановлено, що 24 жовтня 2023 року, о 22-50 год. , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру стосовно своєї колишньої дружини ОСОБА_2 у присутності дітей, вході якого ображав її нецензурними словами, штовхав, кидався у бійку, хапав з рук спільну дитину, тим самим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Цією постановою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу. 
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року у справі № 753/1923/23 встановлено, що 24 жовтня 2023 року, близько 22:50 год., ОСОБА_1 в присутності дітей вчинив сімейну сварку з колишньою дружиною ОСОБА_2 , в ході якої висловлювався нецензурною лайкою, штовхав, кидався у бійку, забирав з її рук спільну дитину, тобто, вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, тим самим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу.
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_1 систематично вчиняє домашнє насильство психологічного характеру щодо колишньої дружини ОСОБА_2 , тобто, завдає шкоди її психологічному здоров`ю. Звернення заявника до правоохоронних органів та притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав ОСОБА_2 . 
За результатами розгляду справи суд дійшов до переконання, що ОСОБА_2 , як особа, що постраждала від домашнього насильства, потребує невідкладного захисту, та з огляду на неодноразовість дій ОСОБА_1 , наявні обґрунтовані ризики подальшого вчинення заінтересованою особою домашнього насильства щодо заявниці.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови вимог заяви в апеляційному порядку не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.
 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_2 з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року в частині задоволенних вимог заяви ОСОБА_2 ,  відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства.
Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Частинами другою, третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:  1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;  4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Отже, згідно приписів чинного законодваства України під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суд має надати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про враховувати, що протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї особи.
 
Колегія суддів вважає що, встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування  вимог заяви, вказують на вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, визначають ризики продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, свідчать про протиправність його поведінки та про загрозу здоров`ю заявниці і їх дітей, а відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо доведеності підстав для застосування тимчасового обмежувального заходу щодо ОСОБА_1 , враховуючи наявність триваючого конфлікту між подружжям, доведення фактів вчинення психологічного та фізичного насильства.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 заперечував проти поданої заяви про видачу обмежувального припису, а тому відсутні підстави для застосування тимчасових обмежувальних заходів, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову/скарги до суду. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову/скарги без розгляду, відмови від позову/скарги або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19), від 13 травня 2020 року (справа                  № 686/20582/19-ц, провадження № 61-1807св20).
Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що він заперечував проти поданої заяви про видачу обмежувального припису, а тому відсутні підстави для застосування тимчасових обмежувальних заходів, не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у даній справі.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.
Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, врахував вищенаведені обставини та прийшов до  обгрунтованого висновку про часткове задоволення заяви, та як наслідок, ухвалення законного рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення порушує норми чинного законодавства, оскільки ніхто не може бути позбавлений права користування та розпорядження власним майном, враховуючи те, що апелянт є співвласником квартири   АДРЕСА_1 , не спростовуюють висновків суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, втручання у прававласника можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Обмежувальний припис стосовно  ОСОБА_1  є заходом тимчасового обмеження права, що не свідчитьпро  позбавлення  ОСОБА_1 права власності на частину квартирии  АДРЕСА_1 .
Оспорюваний припис направлений  на захист психологічного та фізичного здоров`я   ОСОБА_2 , яка як постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист у випадку домашнього насильства (стаття 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Дія цього припису є тимчасовою і обмежена двома місяцями.
Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 зазначив, що відповідно до преамбули Закону про запобігання домашньому насильству його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК України (частина десята статті 26 цього Закону).
Метою реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2019 року у справі                              № 756/3859/19. У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення.
Доводи апеляційної скарги про те, що   ОСОБА_9 не чинить домашнєнасильство відносно заявниці спростовуються матеріалами справи та наведеними вище обставинами, встановленими судом першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені заінтересованою особою    ОСОБА_10  в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року в частині задоволенних вимог заяви  ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги заінтересованої особи ОСОБА_1 .
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу заінтересованої особи ОСОБА_1 а залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу заінтересованої особи  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року в частині задоволенних вимог заяви  ОСОБА_2  про видачу обмежувального приписузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

 
Головуючий                                       Судді: