КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 759/20593/21                                                              Головуючий у суді І інстанції Твердохліб Ю.О.
Провадження № 22-ц/824/2487/2024                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
03 вересня 2024 року                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди та стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 13 квітня 1975 року на станції Бахчисарай вона отримала тяжкі тілесні ушкодження внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - тепловозу, який належав ДП «Придніпровська залізниця», у зв`язку з чим була визнана інвалідом 2 групи та їй встановлено 90 % втрати професійної працездатності.
Рішенням Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 15 вересня 2010 року та рішенням Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 15 листопада 2010 року на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, їй було присуджено з 01 серпня 2010 року щомісячна компенсація втраченого заробітку у розмірі 3 399,98 грн, а також стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на її користь 9 074,24 грн заборгованості з 01 січня 2009 року по 01 серпня 2010 року по виплаті коштів на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, як прямих збитків, щомісячно втраченого заробітку.
Рішенням Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 26 липня 2012 року стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на її користь з 01 січня 2012 року у відшкодування шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, втрачений заробіток у розмірі 4 107,93 грн щомісячно, а також заборгованість по виплатах грошових коштів на відшкодування утраченого заробітку за період з 01 жовтня 2010 року по 01 лютого 2012 року у розмірі 4 431,15 грн.
За аналогічними вимогами рішенням Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 29 липня 2013 року стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» з 01 січня 2013 року у відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, втрачений заробіток у розмірі 4 391,34 щомісячно та заборгованість з виплати грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку з 01 квітня 2012 року по 01 квітня 2013 року у розмірі 2 003,08 грн.
01 грудня 2015 року в результаті реорганізації боржника ДП «Придніпровська залізниця» передало усі права та обов`язки ПАТ «Українська залізниця», у зв`язку з чим ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року було замінено сторону у виконавчому провадженні № 39519710.
08 жовтня 2018 року рішенням Печерського районного суду м. Києва з врахуванням збільшення розміру мінімальної заробітної плати, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі, стягнуто з відповідача у відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, втрачений заробіток у розмірі 12 251,40 щомісячно та заборгованість з виплати грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку у розмірі 93 376,07 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця» задоволено частково, визначено починати стягнення 31 жовтня 2017 року, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
У рамках виконавчого провадження з відповідача стягнуто заборгованість, а також стягуються щомісячно призначені судом кошти. Попереднє стягнення з відповідача у відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, втрачений заробіток та заборгованість з виплати грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку здійснюється відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року виходячи з мінімальної заробітної плати у розмірі 3 200,00 грн.
Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 6 000,00 грн. Враховуючи, що розмір мінімальної заробітної плати збільшився у 1,875 рази (6 000,00 грн / 3 200,00 грн = 1,875), сума відшкодування встановлена рішенням суду у розмірі 12 251,40 грн підлягає збільшенню (12251,40 грн * 1,875 = 22 971,37 грн) та з 27 серпня 2021 року повинна складати 22 971,37 грн щомісячно.
У зв`язку з тим, що відповідач здійснював виплату втраченого заробітку у відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, з урахуванням мінімальної заробітної плати у розмірі 3 200,00 грн, а її рівень з 01 січня 2018 року законодавством було збільшено, відповідач повинен виплатити їй заборгованість на відшкодування втраченого заробітку з 01 січня 2017 року по 27 серпня 2021 року в сумі 213 720,55 грн.
ОСОБА_1 просила суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь починаючи з 27 серпня 2021 року у відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, втрачений заробіток у розмірі 22 971,37 грн щомісячно, а також заборгованість з виплати грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку за період з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року у розмірі 213 720,55 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, з 27 серпня 2021 року втрачений заробіток у розмірі 22971,37 щомісячно та заборгованість з виплати грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку за період з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року у розмірі 213 720,55 грн.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2023 року стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави Україна судовий збір у розмірі 2 366,92 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щопри розгляді справ судами встановлено обов`язок відповідача компенсувати позивачці втрачений середній заробіток на підставі вимог чинного законодавства України, зокрема, положень статті 1172 ЦК України з урахуванням статей 1202, 1208 ЦК України, а тому ці обставини доведенню не підлягають.
Суд погодився із наданими позивачкою розрахунками втраченого заробітку, виходячи з того, що коефіцієнт кратності збільшення розміру мінімальної заробітної плати необхідно визначати шляхом ділення нового її розміру в кожний період її збільшення не на попередній її розмір, а на розмір мінімальної заробітної плати, який був станом на листопад 2017 року, а саме на 3 200,00 грн, і застосував отримані коефіцієнти для перерахунку розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги, її узагальнені доводи та позиції інших учасників справи 
Не погоджуючись з основним судовим рішенням, відповідач в особі представника за довіреністю - адвоката Боголіп Ю.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанціїобставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що частиною другою статті 1208 Цивільного кодексу України визначено, що за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.
При цьому перерахунок здійснюється шляхом обчислення судами коефіцієнта кратності збільшення розміру мінімальної заробітної плати шляхом ділення нового її розміру на попередній, а також застосування цього коефіцієнта для перерахунку розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.
Однак, судом першої інстанції при ухваленні рішення не було враховано, що наведеному у позовній заяві розрахунку заборгованості (з яким суд погодився) за період з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року застосовано методику, за якою коефіцієнт зміни мінімальної заробітної плати визначається шляхом ділення нового її розміру не до попереднього, а до її розміру на початок періоду розрахунку, що штучно збільшує суму заборгованості.
Зокрема, при визначенні коефіцієнту зміни мінімальної заробітної плати розрахунок проводиться не методом ділення нового її розміру на попередній, тобто послідовним методом, а шляхом ділення нового значення на її розмір на початок розрахункового періоду. Визначений коефіцієнт застосовується до початкового розміру щомісячних виплат, а не до попереднього. Таким чином, у кожному періоді, при зміні рівня мінімальної заробітної плати, визначається різниця у порівнянні з початковим розміром виплат, а не з попереднім, що викривлює розрахунок та штучно завищує його.
Застосування коефіцієнту кратності збільшення розміру мінімальної заробітної плати при перерахунку розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, цілком правомірно та узгоджується з положеннями статті 1208 ЦК України.
Так, за період з 01 грудня 2013 року по 31 жовтня 2017 року (47 місяців) та при коефіцієнті зміни мінімальної заробітної плати 2,7899 (на 01 грудня 2013 року - 1 147 грн, на 31 жовтня 2017 року - 3 200 грн) сума заборгованості на відшкодування втраченого заробітку становила 93 376,07 грн. (зазначено у рішенні Печерського районного суду м.Києва).
За період з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року (45 місяців) та при коефіцієнті зміни мінімальної заробітної плати 1,875 (на 01 листопада 2017 року - 3 200 грн, на 01 серпня 2021 року - 6 000 грн) сума заборгованості на відшкодування втраченого заробітку становить 92 583,80 грн.
Таким чином, з урахуванням положень статті 1208 ЦК України сума заборгованості на відшкодування втраченого заробітку за спірний період з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року становить не 213 720,55 грн, як про це вказав суд першої інстанції у своєму рішенні, а 92 583,80 грн.
Відповідачем зверталась увага в судовому засіданні на те, що розрахунок позивачки здійснено не коректно та відповідач надавав свій контррозрахунок разом із відзивом на позовну заяву. Проте суд першої інстанції безпідставно не прийняв відзив відповідача та додані до нього докази, пославшись на те, що не підтверджені належним чином повноваження представника відповідача - адвоката Боголіп Ю.В.
На апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» надійшов відзив від представника позивачки - адвоката Білоголова Я.О.
У відзиві зазначає, що апеляційна скарга юридичної особи - АТ «Укрзалізниця» підписана представником підприємства - адвокатом Боголіп Ю.В. На підтвердження повноважень цього адвоката суду апеляційної інстанції надано довіреність від 08 вересня 2023 року, в якій АТ «Укрзалізниця» в особі фізичної особи - директора Регіональної філії «Придніпровська залізниця» надає  Боголіп Ю.В.  право здійснювати такі дії в інтересах довірителя (АТ «Укрзалізниця»), пов`язані з діяльністю Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» (далі - Філія), а також представляти інтереси довірителя у судах всіх інстанцій та юрисдикцій з урахуванням обмежень, встановлених Положенням про Філію.
Представник позивачки вважає, що АТ «Укрзалізниця» уповноважило адвоката Боголіп Ю.В. довіреністю від 08 вересня 2023 року діяти виключно в рамках питань, що стосуються Філії, а не представляти інтереси відповідача у даному спорі.
Оскільки позов поданий до юридичної особи - АТ «Укрзалізниця», а спору у позивачки з Регіональною філією немає і у довіреності від 08 вересня 2023 року Боголіп Ю.В. надано право діяти виключно в рамках Філії, представник позивачки вважає, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не має права її підписувати, а тому просить закрити апеляційне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 362 ЦПК України.
Також наголошує на тому, що адвокатом Боголіп Ю.В. неодноразово подавались документи від імені відповідача, право на підписання яких у вказаного адвоката були відсутні, що встановлено під час розгляду справи і суд повернув такі документи особі, яка їх направила. Отже, у цій справі відсутні будь-які заперечення АТ «Українська залізниця» проти позову, а тому суд  ухвалив законне рішення.
У разі, якщо суд порушить принцип верховенства права, змагальності та рівності сторін і продовжить розгляд цієї справи, представник позивачки просить відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції просить залишити в силі.
Позиція Київського апеляційного суду
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Рішенням Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 15 вересня 2010 року (справа № 2-2458/2010), яке було змінено рішенням Апеляційного суду Автономної республіки Крим від 15 листопада 2010 року, стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, щомісячно втрачений заробіток з 01 серпня 2010 року у розмірі 3 399,98 грн та 9 074,24 грн заборгованості з 01 січня 2009 року по 01серпня 2010 року по виплаті коштів на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, втраченого щомісячного заробітку (а.с. 7-11).
Рішенням Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 26 липня 2012 року (справа № 103/1947/2012) стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 щомісячно з 01 січня 2012 року на відшкодування втраченого заробітку 4 107,93 грн та 4 431,15 грн заборгованості за період з 01 жовтня 2010 року по 01 лютого 2012 року по виплатах грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку (а.с. 12).
Рішенням Бахчисарайського районного суду Автономної Республіки Крим від 29 липня 2013 року (справа № 103/3517/13-ц) стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 щомісячно з 01 січня 2013 року на відшкодування втраченого заробітку 4 391,34 грн та 2 003,08 грн заборгованості за період з 01 квітня 2012 року по 01 квітня 2013 року по виплаті грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку (а.с. 18).
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року (справа № 755/17173/16-ц) замінено сторону у виконавчому провадженні № 39519710 з ДП «Придніпровська залізниця» на ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 19).
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року (справа № 757/68487/17-ц) стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, втрачений заробіток у розмірі 12 251,40 грн та заборгованість з виплати грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку за період з 01 грудня 2013 року по 01 жовтня 2017 року у розмірі 93 376,07 грн (а.с. 20-24).
Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року в частині стягнення втраченого заробітку в розмірі 12 251,40 грн у відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я з 01 жовтня 2017 року змінено, зазначено, що втрачений заробіток у розмірі 12 251,40 грн підлягає стягненню починаючи із 31 жовтня 2018 року, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 25-27).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Щодо клопотання позивачки про закриття апеляційного провадженняу справі.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.
Тобто наведене положення процесуального закону визначає підстави для закриття апеляційного провадження у справі в разі, якщо після відкриття провадження суд апеляційної інстанції виявить відсутність належних доказів на підтвердження повноважень, зокрема адвоката, який звернувся із апеляційною скаргою в інтересах учасника справи.
Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати.
Визначення довіреності міститься у частині третій статті 244 ЦК України, за якою довіреність - це письмовий документ, що видається довірителем представнику для засвідчення його повноважень перед третіми особами в процесі здійснення представництва.
Згідно із частинами першою та третьою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
За приписами частини першої статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, серед іншого, довіреністю фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.
Як убачається з матеріалів справи, апеляційну скаргу від імені АТ «Українська залізниця» підписано та подано до Київського апеляційного суду представником відповідача - адвокатом Боголіп Ю.В., яка діяла на підставі довіреності від 08 вересня 2023 року. 
Вказана довіреність видана АТ «Українська залізниця», від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ісаєнко О.В. 17 серпня 2023 року за реєстровим № 3615, діють директор виконавчий Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Момот О.І. та перший заступник директора виконавчого Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» Борецький А.С. уповноважують адвоката Боголіп Ю. вчиняти дії в інтересах АТ «Українська залізниця» пов`язані з діяльністю Регіональної філії «Придніпровська залізниця».
Зокрема, пунктом 2 довіреності Боголіп Ю.В. уповноважена представляти інтереси довірителя у судах всіх інстанції та юрисдикцій з усіма правами, що надані відповідачу, з подальшим уточненням процесуальних прав представника, в тому числі подавати апеляційні скарги.
Колегія суддів не вбачає у виданій довіреності обмеження прав адвоката Боголіп Ю.В. оскаржувати рішення суду в даній справі, а тому підстави для закриття апеляційного провадження відсутні.
Щодо вирішених позовних вимог про відшкодування шкоди та стягнення заборгованості.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає в повній мірі.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. 
У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. 
Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.
Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Згідно із статтею 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. 
За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед. 
Стягнення додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).
Статтею 1208 ЦК України передбачено, що за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. 
За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.
В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року у справі № 676/1570/17 зробив висновок, що відповідно до частини першої статті 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Згідно з частиною другою статті 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.
Аналіз зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що вона спрямована на забезпечення реальності захисту інтересів потерпілого й повноти відшкодування, оскільки відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, є тривалим у часі процесом.
Таким чином, з моменту прийняття судом рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, особа має право на його збільшення у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати.
Перерахунок здійснюється шляхом обчислення судами коефіцієнта кратності збільшення розміру мінімальної заробітної плати шляхом ділення нового її розміру на попередній, а також застосування цього коефіцієнта для перерахунку розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що узгоджується з положеннями частини другої статті 1208 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року (з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року) визначений розмір шкоди, завданої позивачці ушкодженням здоров`я у вигляді відшкодування втраченої заробітної плати у розмірі 12 251,40 грн, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що саме цей розмір має братися до уваги при вирішення даного спору про збільшення розміру втраченого заробітку. Тому доводи апеляційної скарги про те, що за попереднім позовом ОСОБА_1 некоректно були проведені розрахунки не можуть бути сприйняті колегією суддів, оскільки рішення суду набрало законної сили і його правильність не підлягає перевірці.
Станом на 08 жовтня 2018 року мінімальна заробітна плата становила 3 723,00 грн відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік».
Станом на 28 серпня 2021 року мінімальна заробітна плата становила 6 000,00 грн відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік».
Враховуючи законодавче збільшення розміру мінімальної заробітної плати у 1,875 рази (6 000,00 грн / 3200,00 грн = 1,875), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки різниці між збільшеним розміром відшкодування шкоди і призначеним відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року (справа № 757/68487/17-ц) розміром шкоди, визначивши його в подальшому на рівні 22 971,37 грн (12 251,40 грн * 1,875 = 22 971,37 грн) з 27 серпня 2021 року щомісячно.
Проте колегія суддів не може погодитись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача заборгованості за період з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
У відповідача на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2008 року виник обов`язок сплачувати щомісячно ОСОБА_1 на відшкодування шкоди втрачений заробіток у розмірі 12 251,40 грн й ці зобов`язання відповідач виконував, а тому заборгованості зі сплати відшкодування АТ «Українська залізниця» не мало.
Разом із тим, частиною другою статті 1208 ЦК України унормовано, що збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, можливе лише на підставі рішення суду за наявності таких умов: збільшення розміру мінімальної заробітної плати, звернення потерпілої особи до суду із вимогою про збільшення розміру щомісячного відшкодування втраченого заробітку.
Тобто, для стягнення із відповідача втраченого заробітку в більшому розмірі у зв`язку із підвищенням розміру мінімальної заробітної плати потерпіла особа має звернутись до суду з позовом про збільшення розміру відшкодування. І лише після набрання рішенням суду законної сили у заподіювача шкоди виникає обов`язок сплачувати втрачений потерпілою заробіток у більшому розмірі.
Такі вимоги позивачкою заявлені в даному позові і суд обґрунтовано їх задовольнив, збільшивши розмір щомісячного відшкодування.
Колегія суддів звертає увагу, що розмір мінімальної заробітної плати з листопада 2018 року по серпень 2021 року змінювався 5 разів. Утім, позивачка до суду із позовними заявами про збільшення розміру відшкодування не зверталась, а тому відповідач правомірно сплачував їй втрачений заробіток у визначеному судом розмірі.
Водночас, заявлені позивачкою вимоги про стягнення із відповідача різниці між сплаченим відшкодуванням і тим, який би він мав сплатити з урахуванням підвищення розміру мінімальної заробітної плати за період з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року, яку вона вважає заборгованістю, фактично є стягненням втраченого заробітку у більшому розмірі за минулий період без звернення позивачки до суду із відповідними позовними вимогами і наявності відповідного судового рішення про встановлення нового розміру відшкодування, що суперечить вимогам статті 1208 ЦК України.
Посилання ОСОБА_1 у позовній заяві на те, що розрахунок заборгованості відповідача за період з листопада 2017 року по серпень 2021 року здійснено аналогічно за методикою її попереднього позову у справі № 757/68487/17, а тому цей розрахунок не підлягає додатковому доказуванню не може бути сприйняте колегією суддів, оскільки рішення суду першої і апеляційної інстанції в іншій справі не мають преюдиційного значення для суду і не замінюють собою норми матеріального права, якими регулюються виниклі правовідносини.
Доводи позивачки про те, що правильність розрахунків ґрунтується на методиці, зазначеної у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 203/108/15, від 04 листопада 2019 року у справі № 676/1570/17, від 07 травня 2018 року у справі № 476/72/17, від 03 березня 2020 року у справі № 686/7590/18 перевірені колегією суддів і встановлено, що Верховним Судом у вказаних постановах не було зроблено будь-яких висновків щодо методики розрахунку заборгованості, як на це посилається позивачка.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків апеляційного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі, лише частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог  ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку за період з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 рокуухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та/або касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
У справі, яка переглядається, питання розподілу між сторонами судових витрат у вигляді судового збору суд першої інстанції вирішив додатковим рішенням від 19 жовтня 2023 року.
Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Отже, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасуваннярішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2023 року по суті спору у наведеній вище частині, у зв`язку з чим виникла необхідність у перерозподілі судових витрат у справі, то додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2023 року також слід скасувати.
Відповідно до вимог частини першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.
З огляду на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях в силу частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 378,28 грн.
За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе понесені відповідачем у межах даної справи судові витрати, а саме 2 172,10 грн (3 550,38 - 1 378,28) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати грошових коштів на відшкодування втраченого заробітку за період з 01 листопада 2017 року по 01 серпня 2021 року у розмірі 213 720,55 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2023 року залишити без змін.
Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року скасувати та здійснити новий розподіл судових витрат у справі.
Компенсувати акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 2 172,10 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній