УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №282/1266/23 Головуючий у 1-й інст. Носач В.М. 
Категорія 60 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Шевчук А.М., Павицької Т.М., 
за участю секретаря     Антоневської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 282/1266/23 за  позовом ОСОБА_1 , в  інтересах якого діє адвокат  Козуб Олександр  Миколайович, до Любарської селищної ради Житомирської області, третя особа  - приватний нотаріус  Житомирського районного нотаріального округу Андрус Анатолій Валерійович, про визнання права власності в порядку спадкування, за апеляційною скаргою   представника  ОСОБА_1  - адвоката Козуба Олександра Миколайовича,  на рішення Любарського районного суду Житомирської області від  2  лютого 2024  року, ухвалене під головуванням судді Носача В.М.,-

ВСТАНОВИВ:

       У жовтні 2023 року представник позивача - адвокат Козуб О.М., звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , про що виконавчим комітетом Глезненської сільської ради Любарського району Житомирської області складено актовий запис № 16 від 26 вересня 2015 року та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Глезненською сільською радою 17 квітня 2008 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 за життя набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 .
Протягом трьох років до дня смерті матері ОСОБА_1 постійно проживав без реєстрації разом з нею у вказаному житловому будинку.
Після смерті матері він здійснює догляд за належним їй житловим будинком та фактично володіє ним.
7 вересня 2023 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Андрусом А.В. заведено спадкову справ №76/2023 та винесено постанову №261/02-31 про відмову у видачі на ім`я позивача свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із пропуском ним строку для прийняття спадщини.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та як спадкоємець за законом у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подав, він є таким, що прийняв спадщину після померлої матері.
Таким чином, просив суд визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 2 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Козуб О.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Зокрема, зазначає, що факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем ОСОБА_2 підтверджується довідкою Глензенського старостинського округу Любарської селищної ради від 22 серпня 2023 року № 457, яка є належним та допустимим доказом прийняття спадщини позивачем відповідно до п. 3 ст. 1268 ЦК України. 
Посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 грудня 2022 року по справі №402/438/20.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 .
       У свідоцтві про смерть серії НОМЕР_1 зазначено місце її смерті : с. Мала Деревичка Любарського району Житомирської області.
Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 6 травня 2008 року №18712075 Державного комунального підприємства Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації стверджується, що за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 .
Довідка, видана Глезненським старостинським округом Любарської селищної ради 22 серпня 2023 року №456, свідчить про те, що останнім місцем проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №16 від 26 вересня 2015 року, було АДРЕСА_1 . У вказаній довідці також зазначено, що на час відкриття спадщини за даною адресою інші особи не були зареєстровані.
Обгрунтовуючи вимоги, представник позивача надав суду довідку, видану Глезненським старостинським округом Любарської селищної ради 22 серпня 2023 року №457, яка містить інформацію про те, що ОСОБА_1 протягом трьох років до дня смерті матері ОСОБА_2 постійно проживав без реєстрації разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Андруса А.В. від 7 вересня 2023 року №261/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини.
Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 7 вересня 2023 року №73859030 свідчить про те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 заведена спадкова справа №76/2023. Окрім позивача, інші спадкоємці відсутні.
При вирішенні даного спору суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки він звернувся до суду з позовом про визнання права власності, а не із заявою про встановлення факту постійного проживання, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком.
Так, за правилами частин першої та другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, зазначені у заповіті.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на ту обставину, що він прийняв спадщину після смерті своєї матері, оскільки на час її смерті постійно проживав разом з нею. На підтвердження даної обставини ним надано довідку Глезненського старостинського округу Любарської селищної ради №457 від 22 серпня 2023 року.
Факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання та реєстрації його матері, не має правового значення у спірних правовідносинах.
Частиною першою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до положень статей 2,3 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Отже, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17, від 14 грудня 2022 у справі №402/438/20.
При цьому, у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 у справі №402/438/20, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, суд касаційної інстанції, розглядаючи позовні вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування, не вказав про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту й для вирішення спору необхідно звернутися до суду з окремою вимогою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Тобто, у даному випадку, при розгляді позовних вимог про визнання права власності на майно в порядку спадкування встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини входить до предмета доказування.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про  визнання за позивачем права власності на  житловий будинок АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козуба Олександра Миколайовича, задовольнити.
Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 2 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: