ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/12609/23                                                                       Головуючий у 1 інстанції: Трофімова Л.В.
                                                                                   Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  31 липня 2024 року                                                                                        м. Київ
  Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                            Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Аліменка В.О.
 Кузьмишиної О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №232950007620 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи а Радіоприладному заводі «Оризон» з 20.11.1989 по 19.11.1991 рік;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком, згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зі 20.04.2023 року.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 17.11.2023 №232950007620 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву від 14.11.2023 ОСОБА_1 та прийняти мотивоване рішення з урахуванням оцінки та висновків суду. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема, апелянт вказує, що у період з 20.11.1989 по 19.11.1991 позивач відбував покарання у вигляді виправних робіт, відтак, умови відбування ним цього покарання визначались Виправно-трудовим кодексом України від 23.12.1970, який діяв до 01.01.2004. Апелянт, посилаючись на положення Виправно-трудового кодексу України, вказує, що  питання про включення періоду відбування покарання та зарахування його до загального трудового стажу входить до компетенції суду та розглядається судом щодо особи, яка відбула покарання за спільним клопотанням органу, що відає виконанням покарання, а щодо особи, яка відбула виправні роботи без позбавлення волі - за її клопотанням. Водночас, апелянт стверджує, що положення Кримінально-виконавчого кодексу України на спірні правовідносини не поширюються, оскільки, він прийнятий після відбування позивачем покарання у вигляді виправних робіт. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а саме, втрутився в дискреційні повноваження відповідача.
13 червня 2024 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, в апеляційному порядку підлягає перегляду рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
14 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності органом призначення визначене Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 17 листопада 2023 року №232950007620 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за відсутності необхідного страхового стажу роботи - 29 років.
У рішенні від 17.11.2023 №232950007620 зазначається: згідно наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії становить 26 років 11 місяців 18 днів.
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зарахований період з 20.11.1989 до 19.11.1991, згідно запису у трудовій книжці НОМЕР_2 від 21.07.1980 (наказ № 1149-к від 12.11.1991). У архівній довідці від 16.03.2023 №585/04-12 виданій Смілянською міською радою виконавчого комітету зазначено, що відповідно до наказу № 1149-к від 12.11.1991 п. 4.1 ОСОБА_1 слюсарю-збірнику радіоелектронної апаратури і приладів цеху № 240, час роботи з 20.11.1989 по 19.11.1991 не зараховувати в загальний і неперервний стаж (підстава: довідка органів МВС від 06.11.1991 № 9306).
Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає  Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до частини 1 статі 26 Закону№1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі, не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 17 листопада 2023 року №232950007620 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за відсутності необхідного страхового стажу роботи - 29 років (а.с. 5).
Згідно оскаржуваного рішення, за доданими документами до страхового стажу не зараховано період з 20.11.1989 по 19.11.1991 згідно запису у трудовій книжці НОМЕР_2 від 21.07.1980 (наказ № 1149-квід 12.11.1991).
Як зазначає відповідач та не заперечується позивачем, у період з 20.11.1989 по 19.11.1991 ОСОБА_1 відбував покарання у вигляді виправних робіт.
Тому, апелянт стверджує, що  умови відбування ним цього покарання визначались Виправно-трудовим кодексом України від 23.12.1970, який діяв до 01.01.2004. 
При цьому, апелянт, посилаючись на положення Виправно-трудового кодексу України, вказує, що  питання про включення періоду відбування покарання та зарахування його до загального трудового стажу входить до компетенції суду та розглядається судом щодо особи, яка відбула покарання, за спільним клопотанням органу, що відає виконанням покарання, а щодо особи, яка відбула виправні роботи без позбавлення волі - за її клопотанням. 
Водночас, апелянт стверджує, що положення Кримінально-виконавчого кодексу України на спірні правовідносини не поширюються, оскільки, він прийнятий після відбування позивачем покарання у вигляді виправних робіт.
Надаючи оцінку вищевказаним доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
В період, коли ОСОБА_1 відбував покарання у вигляді виправних робіт, був чинним Виправно-трудовий кодекс України від 23.12.1970 № 3325-VII (далі - ВТК України), який втратив чинній 01.01.2004, у зв`язку з прийняттям Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 № 1129-IV (далі - КВК України).
Згідно статті 103 ВТК України (в редакції, чинній на час відбуття позивачем покарання), час відбування виправних робіт без позбавлення волі до загального і безперервного трудового стажу засудженого не зараховується, про що робиться запис у його трудовій книжці. При умові сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі цей час може бути включений в загальний трудовий стаж особи, яка відбула покарання, на підставі рішення суду в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України. 
Правовідносини, пов`язані із визначенням страхового стажу ОСОБА_1 виникли з моменту звернення позивача до управління ПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
На момент виникнення спірних правовідносин частина третя статті 42 КВК передбачає, що час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.
В свою чергу, згідно зі статтею 8 КВК України, встановлено, що засуджені мають право на соціальне забезпечення, у тому числі й на отримання пенсій відповідно до законів України.
Відповідно до Прикінцевих положень КВК України, з набранням чинності цим Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України; закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Кодексу.
Згідно пункту «а» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що міра відповідальності позивача у вигляді незарахування періоду його перебування на виправних роботах до загального трудового стажу без відповідного рішення суду була пом`якшена введенням норми статті 42 КВК України, в силу якої, позивач на законодавчому рівні отримав право на зарахування такого стажу без вказаного рішення суду.
Таким чином, доводи апелянта про те, що зарахування стажу можливе тільки на підставі рішення суду є необгрунтованими.
З огляду на те, що на час вирішення питання про обчислення страхового стажу ОСОБА_1 частина третя статті 42 КВК України прямо передбачає можливість включення до загального стажу роботи періоду відбування покарання у виді виправних робіт, то період роботи позивача з 20 листопада 1989 року по 19 листопада 1991 року має бути зарахований до його страхового стажу.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 21 червня 2019 року у справі № 448/1691/16-а та від 30 січня 2018 року у справі № 211/1432/17(2-а/211/103/17).
Враховуючи вищезазначе, судом першої інстанції обгрунтовано визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 17.11.2023 №232950007620 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком. 
Доводи апелянта про втручання в дискреційні повноваження пенсійного органу є безпідставними, оскільки, судом першої інстанції зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву від 14.11.2023 ОСОБА_1 та прийняти мотивоване рішення з урахуванням оцінки та висновків суду.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3  ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

   Суддя-доповідач                                                                         Вівдиченко Т.Р.

   Судді                                                                                            Аліменко В.О.

                                                                                Кузьмишина О.М.