Справа № 462/9317/23                                        Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С. 
Провадження № 22-ц/811/1512/24                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                09 серпня 2024 року м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 

                                        в с т а н о в и в:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб із ОСОБА_2 , зареєстрований 01.03.2023 року Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №36.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав невідповідності позовної заяви вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, а саме: у зв`язку з не долученням доказів на підтвердження останнього відомого позивачу зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача.
Надано позивачці строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків.
19 січня 2024 року позивачка подала до суду клопотання, в якому звернула увагу суду на те, що ст.ст.175, 177 ЦПК України не передбачено обов`язку позивача додавати до позовної заяви документи на підтвердження зареєстрованого місця проживання відповідача. Також вказала, що відповідач є громадянином США і під час шлюбу фактично проживав разом із нею за адресою її реєстрації: АДРЕСА_1 , і їй невідомо про інше місце його проживання.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повторно залишено без руху з підстав невідповідності позовної заяви вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, а саме: у зв`язку з не долученням доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач проживав за вказаною позивачкою адресою.
Надано позивачці строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків.
Поштове відправлення з копією цієї ухвали повернулось до суду 08.04.2024 року з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, у зв`язку з неусуненням недоліків позовної заяви, вказаних в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалу суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить її скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Свої доводи позивач обґрунтовує тим, що 01.03.2023 року між нею та відповідачем укладено шлюб, однак, сімейні відносини між ними фактично припинились і вони проживають окремо. Відповідач є громадянином США, під час шлюбу певний час проживав спільно з нею без реєстрації за місцем її проживання, будь-яких доказів щодо місця реєстрації відповідача та сьогоднішнього фактичного проживання відповідача вона не має, де він на даний час проживає їй невідомо, тому об`єктивно не може надати суду доказів щодо цих обставин. 
Зауважує, що на стадії відкриття провадження у справі, суд не вправі вимагати від позивача подання будь-яких доказів. Вважає, що така вимога суду свідчить про порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства та порушує її право на звернення до суду за захистом, оскільки суд фактично самовільно встановив для неї вимогу надати документи, яких у неї немає та які вона об`єктивно надати не може. 
Додає, що відповідно до ч.10 ст.28 ЦПК України, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. 
Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції, зазначена у п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України, тому, відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 цього Кодексу, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 30.07.2024 року, є дата складення повного судового рішення – 09.08.2024 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо останнього відомого зареєстрованого місця проживання або перебування відповідача, або місцезнаходження майна відповідача, що унеможливлює розгляд даного позову.
Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вимоги до форми і змісту позовної заяви встановлені статтею 175 ЦПК України.
Так, зокрема, пунктом 2 частини третьої статті 175 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові – для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб – громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.
Пунктом 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Перелік документів, що додаються до позовної заяви, визначений статтею 177 ЦПК України.
Так, зокрема, частиною п`ятою статті 177 ЦПК України, на яку суд першої інстанції посилався в обгрунтування підстав для залишення позовної заяви без руху, передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуються позовні вимоги.
При цьому, вимоги до найменування сторін визначені наведеним вище пунктом 2 частини третьої статті 175 ЦПК України, а тому помилковим є висновок суду першої інстанції про обов`язок позивачки долучити докази щодо місця проживання відповідача.
Наведене узгоджується з вимогою закону, яка міститься у ч.1 ст.187 ЦПК України, про обов`язок суду при надходженні позовної заяви перевірити інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача.
Так, зокрема, абзацом 2 частини першої статті 187 ЦПК України визначено, що якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи – відповідача. 
Згідно з ч.8 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Частиною дев`ятою статті 187 ЦПК України визначено, що якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.
Частиною десятою статті 187 ЦПК України передбачено, що якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Аналіз наведених вище норм процесуального права дає підстави для висновку, що повернення позовної заяви позивачеві із вказаних в оскаржуваній ухвалі підстав законом не передбачено, оскільки у разі встановлення непідсудності справи цьому суду, суд надсилає її за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, а у разі, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі.
Предметом позову у даній справі є розірвання шлюбу між громадянкою України (позивачкою) та іноземцем (громадянином США) – відповідачем.
Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила про останнє відоме їй місце проживання (перебування) відповідача за адресою свого місця реєстрації: АДРЕСА_1 . 
Відомостей про будь-яку іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача у неї немає, про що вона додатково вказала у клопотанні від 19.01.2024 року. 
Частиною першою статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Як вбачається з відповіді ГУ ДМС України у Львівській області, за даними відділу обліку місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , «не числиться».
З наведеного слідує, що відповідач не має зареєстрованого місця проживання та перебування в Україні. 
Отже, позивачем пред`явлено позов про розірвання шлюбу з іноземцем, який не зареєстрований в Україні.
Згідно роз`яснень пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред`являтися за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а у випадку, коли з позивачем проживають його малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача – за місцем проживання позивача. У разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами ЦПК України.
Підсудність справ за вибором позивача визначена статтею 28 ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача 
За приписами частини дев`ятої статті 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Отже, в силу наведених вище норм цивільного процесуального закону, не надання позивачкою доказів про останнє відоме місце проживання відповідача та/або не надання інформації, яка б була актуальною на момент пред`явлення позову, про зареєстроване місце проживання або перебування відповідача, не може бути підставою для залишення позовної заяви без руху, а в подальшому – для її повернення позивачу.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №569/2295/19 (провадження №61-14212св19) зазначено, що: «повернення позовної заяви позивачеві із вказаних в оскаржуваних судових рішеннях підстав законом не передбачено, оскільки у разі встановлення того, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає її за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, а у разі, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі».
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №501/2443/18 та від 12 травня 2022 року у справі №552/3486/20.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Ураховуючи, що при вирішенні даного питання суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги позивачки і скасування оскаржуваної ухвали, як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

                                       п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 09 серпня 2024 року.

Головуючий                                                 С.М. Бойко

Судді                                                  С.М. Копняк

                                                                       А.В. Ніткевич