ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 серпня 2024 року
справа № 939/166/21
провадження № 51-7274 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 , 
захисників                                                   ОСОБА_7 , 
ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
потерпілої                                                    ОСОБА_9 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12020110120000775 від 26 жовтня 2020 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ), 
ОСОБА_10 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Житомира, мешканця АДРЕСА_2 ), 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. 
Також цим вироком засуджено ОСОБА_10 , щодо якого судові рішення в касаційному порядку не оскаржуються. 
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 визнані винуватими у вчиненні зазначеного злочину. 
Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року, приблизно о 04 год, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 перебували за адресою: АДРЕСА_3 , на відстані близько 1,5 км в напрямку поля, де разом з ними знаходились особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та ОСОБА_11 , які вживали спиртні напої, та в цей час між обвинуваченими ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, виникла сварка із ОСОБА_11 , в ході якої у обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, виник кримінально протиправний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 . Реалізуючи свій кримінально протиправний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання їх суспільно небезпечних наслідків у виді заподіяння смерті потерпілому, обвинувачені ОСОБА_10 і ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою між собою та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, нанесли ОСОБА_11 численні удари в голову та інші частини тіла, спричинивши йому легкі, середньої тяжкості, та тяжкі тілесні ушкодження. 
Внаслідок спричиненої відкритої черепно-мозкової травми у вигляді множинних переломів кісток черепа з крововиливами під оболонки, в шлуночки, в тканину і стовбурову частину головного мозку ОСОБА_11 помер на місці події.
Київський апеляційний суд ухвалою від 04 вересня 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Короткий зміст наведених у касаційних скаргах вимог та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Бородянського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_6 , змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 396 КК, призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції цієї статті. 
На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що: 
- ОСОБА_6 вказував, що його зізнання під час досудового розслідування щодо участі у вбивстві ОСОБА_11 були надані під процесуальним примусом з боку працівників поліції;
- крім зізнань обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , отриманих під час досудового розслідування, щодо участі останнього у вбивстві ОСОБА_11 , від яких вони відмовились у суді, доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували участь ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не надано; 
- обвинувачений ОСОБА_10 у своїх показаннях, наведених у вироку, стверджував, що ОСОБА_6 не приймав участі у вбивстві ОСОБА_11 , а стороною обвинувачення не надано доказів, які б спростовували такі показання; 
- відсутність під час досудового розслідування від обвинуваченого ОСОБА_6 заяв щодо протиправної поведінки працівників поліції і була наслідком позапроцесуальної поведінки останніх, а відсутність таких заяв від захисника обумовлена тим, що ОСОБА_6 не повідомляв його про такі дії, але з огляду на емоційний стан останнього під час проведення з ним слідчих дій, захисник мав обґрунтовані сумніви у добровільності зізнань ОСОБА_6 щодо участі у вбивстві ОСОБА_11 ; 
- судово-медичному експерту ОСОБА_12 до проведення слідчого експерименту з  ОСОБА_6 було відомо про характер та локалізацію тілесних ушкоджень, які були виявлені ним під час дослідження трупа ОСОБА_11 ; 
- експерт з мінімальним ступенем вірогідності припускає можливість заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому саме за обставин, про які зазначав ОСОБА_6 під час слідчого експерименту 30 жовтня 2020 року, що не виключає іншого перебігу подій; 
- опис перебігу слідчого експерименту від 30 жовтня 2020 року з ОСОБА_6 суттєво відрізняється від реального перебігу даної слідчої дії, що зафіксовано на відеозаписі;
- сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, не виключала іншого розумного пояснення події заподіяння смерті ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 року, зокрема того, про який зазначив обвинувачений ОСОБА_13 у своїх показаннях; 
Також захисник зазначає, що суд першої інстанції: 
- без виходу до нарадчої кімнати, залишив без задоволення клопотання сторони захисту про долучення копії відеозапису, при цьому не навів жодних аргументів щодо його очевидної недопустимості, чим порушив положення частин 2, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 89, частин 1, 2 ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК); 
- не звернув увагу на доводи сторони захисту про те, що на момент проведення слідчого експерименту з ОСОБА_6 , органу досудового розслідування було відомо про обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3 року, зокрема з показань ОСОБА_10 ; 
- діючи упереджено на користь сторони обвинувачення, замість зміни правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення з п. 12 ч. 2 ст. 115 на ч. 1 ст. 396 КК, проти чого останній не заперечував, вдався до обґрунтування обвинувального вироку на припущеннях; 
Також захисник зазначає, що у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для відмови у зміні правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 на ч. 1 ст. 396 КК, а також вказує, що апеляційним судом зазначено обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, яке не виключає іншого розумного пояснення події заподіяння смерті ОСОБА_11 .
Разом з тим, захисник звертає увагу на те, що: 
- перевірка заяви ОСОБА_6 про застосування до нього насильства зі сторони оперативних працівників поліції здійснювалась територіальним підрозділом ДБР з грубим порушенням ст. 214 КПК, при цьому ОСОБА_6 по теперішній час навіть не був допитаний у кримінальному провадженні № 62022100020000018 від 18 січня 2022 року; 
- у матеріалах справи відсутня належним чином посвідчена копія постанови старшого слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР від 21 лютого 2023 року про закриття вказаного кримінального провадження, що є порушенням положень ст. 23 КПК, яка передбачає безпосередність дослідження судом показань, речей і документів, при цьому ОСОБА_6 та його захисник копію такої постанови не отримували. 
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- захисники  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також засуджений  ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу захисника  ОСОБА_7 та просили її задовольнити;
- прокурор ОСОБА_5 та потерпіла ОСОБА_9 заперечували щодо задоволення касаційної скарги захисника  ОСОБА_7 , просили оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПКпідставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК. 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Зі змісту положень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК вбачається, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, крім іншого, зазначаються встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд.
Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався.
Як убачається з вироку, ОСОБА_14 судом першої інстанції було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, а саме у вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб. 
Не погоджуючись з таким рішенням місцевого суду, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , оскаржив його в апеляційному порядку.
Зі змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що останній, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, вказував, що: 
- висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, не підтверджується дослідженими доказами;
- місцевий суд не дотримався стандарту доведення обвинувачення поза розумним сумнівом; 
- обвинувачений ОСОБА_6 категорично заперечував свою причетність до заподіяння смерті ОСОБА_11 , зазначаючи, що зізнання у вбивстві ОСОБА_11 під час досудового розслідування були дані ним під примусом з боку працівників поліції; 
- крім особистих зізнань обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_15 під час досудового розслідування, про участь останнього у вбивстві ОСОБА_11 , від яких обвинувачені відмовилися у суді, інших доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували участь ОСОБА_15 в інкримінованому йому діянні, стороною обвинувачення суду надано не було.
Залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, суд апеляційної інстанції, в порушення положень, передбачених п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК, вказані доводи належним чином не перевірив та не спростував. 
Так, постановляючи рішення за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції: 
- лише перерахував наведені у вироку докази та формально зазначив, що ними підтверджується, що ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою між собою вчинили вбивство потерпілого ОСОБА_11 , тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі; 
- не навів належного і вмотивованого обґрунтування своїх висновків в частині безпідставності доводів, зазначених у апеляційній скарзі захисника, щодо надання обвинуваченим ОСОБА_6 зізнання у вбивстві під примусом з боку працівників поліції;
- не надав належної оцінки доводам сторони захисту щодо ненадання стороною обвинувачення інших доказів, крім особистих зізнань обвинувачених під час досудового розслідування про участь ОСОБА_6 у вбивстві ОСОБА_11 , від яких обвинувачені відмовилися у суді, які б поза розумним сумнівом підтверджували участь ОСОБА_15 в інкримінованому йому діянні.
Так, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи захисника про те, що зізнання у вбивстві ОСОБА_11 під час досудового розслідування були дані ОСОБА_6 під примусом з боку працівників поліції, зазначивши, що будь-яких даних про те, що під час проведення досудового розслідування на ОСОБА_6 вчинявся тиск, як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду не встановлено.
Зокрема, суд апеляційної інстанції послався на те, що:
- на досудовому розслідуванні щодо ОСОБА_6 була забезпечена участь захисника у кримінальному провадженні, який брав участь у слідчих діях, будь-яких заяв від обвинуваченого чи захисника щодо протиправної поведінки працівників поліції не надходило; 
- згідно зі встановленими судом першої інстанції обставинами, вперше про застосування до нього насильства зі сторони оперативних працівників поліції з метою примусити його до давання визнавальних показань 29 жовтня 2020 року ОСОБА_6 заявив лише у судовому засіданні 10 серпня 2021 року, вказуючи, що раніше про це ні своєму захиснику, ні у відповідні правоохоронні органи не повідомляв; 
- вказані ОСОБА_6 обставини щодо можливого примусу з боку працівників поліції були предметом дослідження під час розгляду провадження судом першої інстанції, зокрема 22 вересня 2021 року було направлено повідомлення до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві (далі - ТУ ДБР), щодо заяви обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні про застосування до нього насильства зі сторони оперативних працівників поліції, проте відповідно до наданих відповідей, будь-яких даних, які б підтверджували такі доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , місцевим судом не було встановлено; 
- під час апеляційного розгляду прокурор повідомив, що за фактом можливого спричинення співробітниками Бородянського ВП ГУНПК в Київській області тілесних ушкоджень ОСОБА_6 проводилось досудове розслідування кримінального провадження № 62022100020000018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК, а постановою старшого слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР від 21 лютого 2023 року вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях працівників правоохоронних органів.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що посилання ОСОБА_6 щодо тиску на нього під час досудового розслідування є способом захисту та намаганням уникнути відповідальності за скоєне.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник послався, в тому числі, на те, що: 
- по теперішній час ОСОБА_6 навіть не був допитаний у кримінальному провадженні № 62022100020000018; 
- у матеріалах справи відсутня належним чином посвідчена копія постанови старшого слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР від 21 лютого 2023 року про закриття вказаного кримінального провадження; 
- ОСОБА_6 та його захисник копію такої постанови не отримували. 
У судовому засіданні суду касаційної інстанції:
- засуджений та захисник підтвердили, що ОСОБА_6 не був допитаний в рамках кримінального провадження № 62022100020000018, 
- прокурор ОСОБА_5 просила долучити до матеріалів провадження копію постанови від 21 лютого 2023 року про закриття кримінального провадження № 62022100020000018. 
Як убачається зі змісту копії вказаної постанови, мотивуючи рішення про закриття кримінального провадження, старший слідчий Другого слідчого відділу ТУ ДБР, зокрема зазначив, що допитаний в якості свідка ОСОБА_6 не надав об`єктивних відомостей щодо причетності конкретних працівників правоохоронних органів до вчиненого кримінального правопорушення.
Водночас, в судовому засіданні суду касаційної інстанції, в частині показань ОСОБА_6 , прокурор зазначила, що саме суд першої інстанції звертався до ТУ ДБР щодо заяви обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні про застосування до нього насильства зі сторони оперативних працівників поліції, та саме місцевим судом було надано показання останнього на диску, вказавши, при цьому, що в матеріалах провадження наявний супровідний лист, де зазначено, що такий диск долучається, у зв`язку з чим вважала, що ТУ ДБР цілком міг послатися на ті показання, які надавав ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції, як на доказ того, що власне такі показання надав ОСОБА_6 . 
За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. 
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (Постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к провадження № 51-597 км 17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, провадження № 51-2383 км 19, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, провадження № 51-2568 км 19, від 02 червня 2021 року у справі № 712/5746/18, провадження № 51-1225 км 21, від 16 жовтня 2023 року у справі № 212/7057/18, провадження № 51-2532 км 22, від 06 грудня 2023 року у справі № 639/3154/18, провадження № 51-1740 км 21).
Відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
У постанові від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження                   № 51-6070 кмо 19) об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що протокол слідчого експерименту за певних умов може бути визнаний допустим доказом. Зокрема, Суд зазначив, що для того, аби виключити обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від особи під час слідчого експерименту, сторона обвинувачення має довести, що було додержано належної правової процедури, зокрема, що:
- до особи не застосовувався протиправний тиск;
- слідчу дію проведено за волею та вільним волевиявленням особи;
- особа усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе;
- права особи на захист і правову допомогу були забезпечені;
- слідчу дію проведено за участю понятих;
- під час слідчої дії здійснювався безперервний відеозапис;
- особі були детально і ґрунтовно роз`яснено процесуальні наслідки участі в цій слідчій дії.
Відповідно до ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. 
Така ж заборона міститься й у ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Згідно зі ст. 6 Конвенції використання в кримінальному провадженні показань, отриманих в результаті порушення ст. 3 Конвенції автоматично перетворює провадження в цілковито несправедливе (Gafgen v. Germany [GC], no. 22978/05, § 166, ECHR 2010; Ibrahim and Others v. the United Kingdom [GC], nos. 50541/08 and 3 others, § 254, 13 September 2016; El Haski v. Belgium, no. 649/08, § 85, 25 September 2012; Cesnieks v. Latvia, no. 9278/06, §§ 67-70, 11 February 2014).
Якщо особа небезпідставно заявляє про поводження з нею в порушення ст. 3 Конвенції під час перебування під контролем агентів держави, це положення вимагає ефективного офіційного розслідування (Assenov and Others v. Bulgaria, 28 October 1998, § 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VIII; El-Masri v. the former Yugoslav Republic of Macedonia [GC], no. 39630/09, § 182, ECHR 2012).
Оцінка того, наскільки розслідування відповідало вимогам ст. 3 Конвенції, здійснюється за кількома параметрами, серед яких: невідкладність розслідування, адекватність вжитих заходів, участь потерпілого у розслідуванні та незалежність органу розслідування. Всі ці елементи взаємопов`язані і в сукупності дають можливість оцінити, наскільки розслідування було ефективним (Mustafa Tunc and Fecire Tunc v. Turkey [GC], no. 24014/05, § 225, 14 April 2015).
Проте, як вбачається зі змісту матеріалів кримінального провадження та пояснень сторони обвинувачення і захисту, одним з ключових доказів винуватості ОСОБА_6 (який суди попередніх інстанцій поклали в основу обвинувачення) є протокол слідчого експерименту від 30 жовтня 2020 року за участю ОСОБА_6 .
У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_6 заявив про те, що пояснення, які він надавав під час зазначеного слідчого експерименту були надані ним з огляду на тиск правоохоронних органів, у зв`язку з чим з цього приводу місцевим судом було направлено повідомлення до ТУ ДБР. 
Проте, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції, при постановленні судових рішень, пославшись на постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР від 21 лютого 2023 року про закриття кримінального провадження № 62022100020000018, в порушення ст. 23 КПК, безпосередньо не дослідили зміст вказаної постанови. 
Як убачається з пояснень засудженого та його захисника, під час проведення перевірки за вказаним повідомленням ОСОБА_6 взагалі не допитувався, при цьому зазначені обставини в суді касаційної інстанції фактично підтвердила і прокурор, зазначивши, що місцевим судом було направлено диск з заявою ОСОБА_6 .
Сама постанова про закриття кримінального провадження може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту отримання. (ч. 1 ст. 304 КПК). 
Проте, як зазначив у судовому засіданні суду касаційної інстанції ОСОБА_6 та його захисник, така постанова їм взагалі не направлялась, у зв`язку з чим вони були позбавлені можливості її оскаржити. 
Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, не можуть свідчити про ефективність офіційного розслідування. 
Проте, суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали не надав належної оцінки доводам сторони захисту в цій частині, в тому числі з огляду на зазначене, належним чином не спростував її доводів про те, що крім особистих зізнань, які, за твердженням ОСОБА_6 були надані під примусом, сторона обвинувачення не надала доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували участь ОСОБА_6 в інкримінованому йому діянні. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки вищенаведені порушення могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419, ч. 1 ст. 412 КПК), та як наслідок могли також вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК). 
Разом з тим, з огляду на наявність вказаних істотних порушень вимог процесуального закону, Верховний Суд не вбачає підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги сторони захисту в іншій частині, оскільки такі доводи можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції після усунення зазначених істотних порушень КПК. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 (з огляду на зміст його вимоги про скасування рішень судів попередніх інстанцій) підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд апеляційної інстанції має врахувати вищенаведене та постановити законне і обґрунтоване рішення.
 
Керуючись статтями 369, 412, 419, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , задовольнити частково. 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                            ОСОБА_3