ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
27 червня 2024 року                                                                              
м. Київ                                                         
справа № 636/4174/23
провадження № 51-1530км24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                         ОСОБА_1 ,
судді:                                                   ОСОБА_2 , 
                                                                     ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                 ОСОБА_4 ,
 
учасники  судового провадження:
прокурор                                                      ОСОБА_5 ,
захисник                                                      ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції (далі - прокурор), на вирок Харківського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22023220000000598, стосовно 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась та проживає у  АДРЕСА_1 , засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої внаслідок м`якості, виклала вимогу до суду касаційної інстанції (далі - Суд) про скасування оскарженого судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Свої доводи прокурор мотивує тим, що апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_7 вчинила злочин проти основ національної безпеки України, що становить особливо велику суспільну небезпеку для держави; здійснювала дії, спрямовані на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти у період воєнного стану, а призначене їй основне покарання у виді позбавлення волі строком на один рік не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання й не сприятиме виправленню засудженої та запобіганню вчиненню нею нових правопорушень.
Зазначає, що суд належним чином не проаналізував дані, наявні у кримінальному провадженні, які мають правове значення при виборі заходу примусу, а рішення суду апеляційної інстанції не містить жодних мотивів визначення саме мінімального розміру покарання у виді позбавлення волі. 
Вказує, що судом апеляційної інстанції належним чином не враховано, що ОСОБА_7 , будучи пенсіонеркою за віком, з ідеологічних спонукань почала співпрацювати з окупантами та добровільно вчиняла дії, спрямовані на впровадження стандартів освіти держави-агресора. Вказані дії свідчать про її добровільну співпрацю з ворогом, та не є способом виживання в умовах окупації.
На думку прокурора, суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував, а також не надав оцінку всім доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, а саме п.2 ч.1 ст.419 КПК України.
Захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 надіслала заперечення на касаційну скаргу прокурора, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без зміни.
 
Зміст судових рішень, у тому числі оскарженого, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 11 жовтня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України, та призначено їй покарання у виді арешту на строк 6 місяців, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги на строк 10 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбутого ОСОБА_7 основного покарання у виді арешту зараховано строк її попереднього ув`язнення з 26 червня 2023 року, із співвідношення одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту.
Вироком Харківського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. 
Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 11 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасовано та постановлено новий вирок в цій частині.
Призначено ОСОБА_7 за ч.3 ст.111-1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги на строк 10 (десять) років.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано засудженій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 26 червня 2023 року по 14 грудня 2023 року, включно, із розрахунку, один день попереднього ув`язнення до одного дня позбавлення волі.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу, просив скасувати оскаржуваний вирок і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Захисник просив вирок залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Іншим учасникам було належним чином повідомлено про час і місце судового розгляду, але в судове засідання вони не з'явилися. 
 
Мотиви Суду
Згідно із ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду щодо фактичних обставин, доведеності винуватості  ОСОБА_7 і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Відповідно до змісту вироку, в ході судового розгляду  ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні злочину, за обставин, які викладені в обвинувальному акті, визнала у повному обсязі та щиро розкаялась.
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
У зв`язку із тим, що  ОСОБА_7 підтвердила суду добровільність своєї позиції та повідомила, що повністю усвідомлює наслідки розгляду кримінального провадження у такому порядку, прокурор у судовому засіданні ставив питання щодо недоцільності дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні, та клопотав перед судом обмежитись лише допитом обвинуваченої та дослідженням документів, які характеризують її особу.
З огляду на викладене, зазначене кримінальне провадження судом розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки учасниками судового розгляду не оспорювалися обставини справи, що викладені в обвинуваченні, у тому числі й обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 .
Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного засудженій основного покарання у виді позбавлення волі строком на один рік загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання є безпідставними.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора та ухвалив у цій частині новий вирок, з призначенням ОСОБА_7 за ч.3 ст.111-1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування чи органах, що надають публічні послуги на строк 10 років.
Крім того, при призначенні покарання ОСОБА_7 апеляційним судом обрано найбільш суворий вид основного покарання з числа тих, що передбачені у санкції ч.3 ст.111-1 КК України.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що таке покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, особі засудженої та конкретним обставинам кримінального провадження та не вбачає підстав уважати це покарання явно несправедливим через м`якість.
Доводи касаційної скарги прокурора про порушення апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України є неспроможними, оскільки як убачається зі змісту вироку апеляційного суду, колегія суддів надала належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, урахувала ступінь тяжкості вчиненого  кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України не є тяжким, конкретні обставини його вчинення, обставини які пом`якшують покарання та дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, є пенсіонеркою, особою похилого віку, вдовою, має міцні соціальні зв`язки, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває, страждає хронічними захворюваннями: ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз СН 1 ст., гіпертонічна хвороба 2 ст. І ст., здійснює догляд за матір`ю похилого віку, частково задовольнила подану ним апеляційну скаргу, належним чином вмотивувавши своє рішення. 
Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх достатньо обґрунтованими, вмотивованими та переконливими.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано, він узгоджується з положеннями статей 370, 374 і 420 КПК України.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції - без зміни.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення. 
Вирок Харківського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                             ОСОБА_3